Номер провадження: 22-ц/813/4830/21 
Номер справи місцевого суду: 522/17735/17
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про проведення державної реєстрації права власності

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року,  ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду із позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про проведення державної реєстрації права власності.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про проведення державної реєстрації права власності, задоволено.
Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 29229104 від 13.04.2016 року про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», код ЄДРПОУ 37825968, права власності на об`єкт житлової нерухомості - квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 900722751101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох жилих кімнат та підсобних приміщень, житловою площею 36,7 кв.м., загальною площею 69,1 кв.м. (номер запису про право власності 14140735).
Скасовано запис про право власності номер 14140735 від 07.04.2016 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за  Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», код ЄДРПОУ 37825968, права власності на об`єкт житлової нерухомості - квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 900722751101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох жилих кімнат та підсобних приміщень, житловою площею 36,7 кв.м., загальною площею 69,1 кв.м. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2019 року та ухвалити постанову, якою в позові відмовити повністю. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 01.04.2021 року,  сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
01.04.2021 року до канцелярії суду від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надійшло клопотання, у якому остання просить суд відкласти розгляд справи, у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 разом із дитиною перебувають на лікарняному, а її представник – ОСОБА_3 повинна приймати участь у слідчих діях у м.Роздільна.
Розглянувши вищезазначене клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення цього клопотання, з огляду на наступне.
Так, відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.
Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
 Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Представником ОСОБА_1 – ОСОБА_3 за власним волевиявленням було надано перевагу у розгляді іншої справи, а доказів перебування відповідачки ОСОБА_1 на лікарняному представником до суду не надано. 
На підставі наведеного, за умови, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення,  тому апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися та повідомлялися завчасно і належним чином про дату, час та місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 23 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого в свою чергу є ПАТ «УкрСиббанк»,  та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №11203617000 від 23 серпня 2007 року, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у доларах США в сумі 95150, що дорівнює еквіваленту 480507,50 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Надання кредиту здійснюється у наступний термін: 23 серпня 2007 року по 23 серпня 2028 року.
Також 23 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець ( ОСОБА_1 ) передає в іпотеку нерухоме майно, яке належить їй на праві власності: ізольовану квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох жилих кімнат та підсобних приміщень, житловою площею 36,7 кв.м., загальною площею 69,1 кв.м.
Судом встановлено, що зазначена квартира належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, р. 3246, від 23.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є.
В квартирі зареєстровані 2 особи – ОСОБА_1 (з 31.07.2009 року) та її неповнолітній син – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 11.06.2010 року), що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію від 31.08.2017 року.
Відповідно до договору факторингу № 2, укладеного 13 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариством ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект», та договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки, укладеного 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект», останнє набуло прав вимоги, у тому числі й за укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 договором іпотеки від 23 серпня 2007 року.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору та існуванням заборгованості, ТОВ «Кей-Колект» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. із заявою про державну реєстрацію за собою як іпотекодержателем права власності на зазначене вище житлове приміщення.
07 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення провести державну реєстрацію права власності квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 900722751101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох жилих кімнат та підсобних приміщень, житловою площею 36,7 кв.м., загальною площею 69,1 кв.м., за іпотекодержателем ТОВ «Кей-Колект».
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 квітня 2016 року приватним нотаріусом як державним реєстратором 07 квітня грудня 2016 року здійснено реєстрацію права власності на вказане вище нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» (номер запису про право власності 14140735).
Підставами виникнення права власності вказано договір іпотеки, серія та номер 3250, виданий 23.08.2007, видавник: приватний нотаріус Одеського МНО Харитонова Т.Є., а підставою внесення запису - рішення приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що оскільки іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як  Законом  № 898-IV так і  Порядком,  щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом  завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки,  в тому числі й шляхом набуття права власності, тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» була проведена всупереч норм чинного законодавства, при цьому доказів про повідомлення іпотекодателя про відступлення прав як за кредитним договором, так і за договором іпотеки матеріали справи не містять, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, у тому числі, й  статтями 35-37 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (надалі – Закон № 898-IV).
Зокрема, частиною першою  статті 35  Закону № 898-IV  (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього  Закону.
За змістом  статті 36 Закону  № 898-IV  (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення   вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього  Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим  Законом  способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому  статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому  статтею 38 цього Закону.
Частиною третьою  статті 37 Закону  № 898-IV  (у редакції, чинній на момент укладення договорів іпотеки та наступної іпотеки) визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання  згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя,  яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.
Судовим розглядом справи встановлено, що пунктами 2.1.1. та 2.1.2. договору іпотеки, укладеного 23 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (надалі – договір іпотеки), визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами; у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги – звернути стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 4.1 договору іпотеки визначено, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених у підпунктах 2.1.1-2.1.2 цього договору іпотеки, або у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або у разі ліквідації юридичної особи - іпотекодавця, або у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором, або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.
Як передбачено пунктом 4.2 договору іпотеки, звернення  стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до пункту 4.3 договору іпотеки у випадках, зазначених в підпунктах 2.1.1-2.1.2 цього договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку».
У разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених у повідомлені, про яке йдеться в пункті 4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до законодавства України. Звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку»  (пункти 4.4, 4.5, 4.6 договору іпотеки).
У пункті 5.1 договору іпотеки визначено, що у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього договору іпотеки, Іпотекодержатель насилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні, про яке йдеться в п. 5.1, іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як засобу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 3 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1 цього договору іпотеки. У разі застосування права іпотекодержателя (абз. 3 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») іпотекодержатель реалізує норми ст. 38 Закону України «Про іпотеку» і повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1, вважається повідомленням іпотекодавцю про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки (п. 5.1.-5.4 договору іпотеки).
Частиною першою  статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»  (далі - Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини третьої  статті 10 цього Закону  визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Частиною першої статті 10 Закону № 1952-IV визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.
Згідно з частиною першої  статті 11 Закону № 1952-IV  державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого № 1127 постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), надалі – Порядок, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими  закон  та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях  10,  18 Закону № 1952-IV  та  статті 37  Закону №898-IV  порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Аналіз досліджених під час судового розгляду судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом доказів встановлено, що відповідно до Свідоцтва, 22.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А. на підставі статті 84 Закону України «Про нотаріат» посвідчено, що нею 25 січня 2016 року заяву про вимогу ТОВ «Кей-Колект» передано Вовченко Світлані Петрівні (Том І: а.с. 129).
При цьому, у вказаному свідоцтві також зазначено, що заява про вимогу була передана цінним рекомендованим листом із описом вкладення та зворотнім повідомленням через Державне підприємство «Укрпошта» та повернуто за закінченням терміну зберігання 23.02.2016 року (Том І: а.с. 129).
Апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, шо повернення рекомендованого листа із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» є неналежною доставкою поштової кореспонденції отримувачу, з огляд на наступне.
Так, згідно зі ст. 84 Закону України «Про нотаріат» нотаріус передає заяви громадян, підприємств, установ та організацій іншим громадянам, підприємствам, установам і організаціям, якщо вони не суперечать закону та не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Заяви передаються поштою із зворотним повідомленням або особисто адресатам під розписку. Заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів. На прохання особи, що подала заяву, їй видається свідоцтво про передачу заяви.
За правилами п. 3 глави 20 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, заяви подаються нотаріусу належним чином оформлені і не менше ніж у двох примірниках, один з яких пересилається поштою зі зворотним повідомленням або особисто передається адресатам під розписку. Витрати, пов`язані з поштовою пересилкою заяви чи з використанням інших технічних засобів, оплачуються заявником.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 03.07.2018 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо реєстрації за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (Том І: а.с. 109-110). 
На виконання вимог вищевказаної ухвали суду, 30.07.2018 року приватним нотаріусом Кобєлєвою А.М. було надано до суду клопотання, у якому остання просила суд прийняти копії документів, на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та долучити їх до матеріалів справи для розгляду. 
Однак, з вищевказаних копій документів, наданих нотаріусом, відсутні копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві, а також документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання. 
Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як  Законом  № 898-IV, так і  Порядком,  щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом  завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки,  в тому числі й шляхом набуття права власності, а тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» проведена всупереч норм чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що у п. 6.4. Договору Іпотеки сторони погодили, що всі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі та вказаним пунктом договору сторонами не врегульовано питання щодо фактичного отримання повідомлень є безпідставними, оскільки подібна відмітка пошти не дає обґрунтованих підстав для визначення факту належного отримання повідомлення стороною, зокрема не визначає, чи адресат відмовився від отримання повідомлення, чи адресат відсутній, чи особу, якій адресовано судове рішення, не виявлено за місцем проживання.
Крім того, ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що ТОВ «Кей-Колект» не надав приватному нотаріусу документу, який посвідчує право вимоги за договором іпотеки.
Так, згідно із п. 2.2.1 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель зобов`язаний попередити іпотекодавця про відступлення прав за цим договором чи за кредитним договором.
Однак, доказів про повідомлення іпотекодателя про відступлення прав як за кредитним договором так і за договором іпотеки матеріали справи не містять.
Відповідно до п. 1.1 договору факторингу №2 від 13.02.2012 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», за цим договором Клієнт зобов`язується передати у власність Фактору, а Фактор - прийняти Права Вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором.
Проте, як встановлено судом, жодних посилань на відступлення права вимоги за договором іпотеки, або за договором про надання споживчого кредиту №11203617000 від 23 серпня 2007 року як договір факторингу №2 від 13.02.2012 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект»,   так і договір відступлення прав вимоги, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» 13.02.2012 року, не містять. Виписка з додатку №1 до договору факторингу №2 від 13.02.2012 року та виписка з додатку №1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012 року не містять підписів сторін зазначених договорів.
Аналогічна правова позиція підтримується Верховним Судом (постанова Великої Палати від 27.03.2019 року по справі № 520/17304/15-ц, постанова Великої Палати від 24.04.2019 року по справі №521/18393/16-ц).
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції фактично змінив предмет позову, оскільки у позовних вимогах, ОСОБА_1 просила суд скасувати запис право власності: 14140735 від 07.04.2016 року є безпідставними, оскільки як встановив суд, підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, а тому описки у номерах записів в Реєстрі речових прав не є визначальними при вирішенні судом спору між сторонами, у зв`язку із чим, не можуть вважатися подані представником позивача заяви про виправлення технічних описок - заявами про зміну предмету та підстав позову, а тому суд розглянув їх саме як заяви про виправлення описок.
З огляду на викладене, та враховуючи обставини справи, суд дійшов правильного і обґрунтованого висновку про те, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» була проведена всупереч норм чинного законодавства. 
Твердження апеляційної скарги про необґрунтованість та невмотивованість судового рішення є безпідставними, з огляду на наступне.
Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.5 ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ч.4 ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються:
1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;
2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;
3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;
4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;
5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;
6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
         Як вбачається, суд мотивував оскаржуване рішення в межах заявлених позовних вимог, відповідно до закону та норм матеріального права.
         Той факт, що суд виклав мотивувальну частину рішення саме у тому вигляді як вказано в рішенні суду, відповідає встановленим обставинам справи та наявним у справі доказам.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про проведення державної реєстрації права власності – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 08.04.2021 року.

Головуючий                                                                 Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда