КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                          
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року                                                                                    м. Київ
 
                                                                                                          Справа №359/8287/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5571/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     судді-доповідача:                           Соколової В.В.                                                        суддів:                                               Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.                             за участю секретаря                         Федорчук Я.С.
  розглянув у відкритому судовому засіданні за апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі», ОСОБА_1 та ОСОБА_2   на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Борця Є.О. 02 квітня 2018 року в м. Бориспіль, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу нерухомого майна та за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором купівлі-продажу нерухомого майна,
 
В С Т А Н О В И В
 
В жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі» (далі - ТОВ «БК «Княжичі»), в якому вказував на те, що він, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були власниками майнового комплексу по АДРЕСА_1 , що включав пташники, станції перекачки, підключатель ГРП, котельню, склад будівельних матеріалів, забійний цех, ЛАПС, склад запчастин, моторний та токарний цехи, теплиці, навіс на АВМ, кормоцех, ветеринарний блок, диспетчерську гаражу, автомобільний гараж, асфальтний майданчик гаражу, адміністративний будинок, мехмайстерні, санпропускник, блок-контору, яйцесховища з прибудовою, будівлі трансформаторної підстанції, бригадний будинок, внутрішні огорожі, пожежний басейн ємністю 50 м, каналізаційний колектор, зовнішні витки каналізації, зовнішні витки теплотраси, зерносховище кормоцеху, пожежний басейн ємністю 100 м та насосні станції, а також земельну ділянку площею 42,1583 га з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промисловості, розташована у с. Іванків Бориспільського району Київської області.
26 червня 2008 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали із товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі» договір купівлі-продажу зазначеного вище майнового комплексу. Однак, на час укладення договору купівлі-продажу право власності на зазначену вище земельну ділянку за  ОСОБА_3 оформлено не було, тобто він не мав права її відчужувати. Крім того сторони договору не здійснили його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, що свідчить про його неукладеність. Враховуючи викладене та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивач просив визнати договір купівлі-продажу від 26 червня 2008 року неукладеним (т.1 а.с.1-9, т.2 а.с.7-13).
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому посилалася на те, що ТОВ «БК «Княжичі» не виконало взятих на себе договором купівлі-продажу майнового комплексу від 26 червня 2008 року зобов`язань, зокрема не сплатило їй вартість майна. Враховуючи викладене, заявник просила стягнути з відповідача 449332 грн 85 коп. основної заборгованості, 121239 грн 12 коп. пені, 1859993 грн 84 коп. - 3 % річних, 13477462 грн 68 коп. інфляційних втрат (т.3 а.с.2-5).
 
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 09 лютого 2018 року вимоги позовів, пред`явлених ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , об`єднані в одне провадження.
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки № 26/06, підписаний 26 червня 2008 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ТОВ «БК «Княжичі», неукладеним. 
У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Судове рішення мотивовано тим, що придбання майна за оскаржуваним договором було проведено з вкрай грубим порушенням закону і пред`явлення до суду позову ТОВ «БК «Княжичі» у іншій справі про визнання договору дійсним замість вчинення нотаріального посвідчення договору та проведення його державної реєстрації безсумнівно має ознаки злісного зловживання. Істотність допущеного зловживання, на думку районного суду, превалює над індивідуальними правами ТОВ «БК «Княжичі» і виправдовує втручання держави в його право на мирне володіння майном.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про неукладеність договору купівлі-продажу, у задоволенні позову третьої особи про стягнення заборгованості за цим договором також відмовлено (т.3 а.с.102-108).
 
Не погодилось з вказаним рішенням ТОВ «БК «Княжичі», їх представником подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що рішення суду не містить обґрунтування того, яке саме право позивача порушено умовами договору, який був ним особисто підписаний та за який він отримав повний розрахунок. Факт укладення спірного договору та досягнення сторонами всіх його істотних умов, є обставиною встановленою судовим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 року в цивільній справі №2- 3069/2008, у якій брали участь сторони. ОСОБА_3 було відомо про укладення спірного договору ще у 2008 році та він не мав будь-яких претензій до відповідача.
Крім того, посилається на те, що позивачем в ході розгляду справи було змінено предмет та підстави позову, що не передбачається чинним цивільно-процесуальним законодавством (т.3 а.с.111).
 
Апеляційну скаргу на рішення суду також подав третя особа за обома позовами ОСОБА_1 , в якій посилається на необґрунтованість рішення. Вказує, що позивачем було обрано не вірний спосіб захисту свого права, тому  суд був зобов'язаний постановити рішення про відмову в задоволенні позову. Крім того посилається на те, що суд першої інстанції не застосував наслідки пропуску строку позовної давності упереджено та на користь позивача, попри те, що позивач був обізнаний про рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 року, яким було визнано спірний договір дійсним. До того ж, дійсність договору встановлена судовим рішенням, а тому оспорюване рішення суду про визнання договору не укладеним є незаконним. Крім того, оскаржуваним рішенням невиправдано припиняються і  його права, що не відповідає умовам Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (т.3 а.с.149-154).
 
Також не погодилась з вказаним судом рішення третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_2 , нею подана апеляційна скарга, в якій вказується на незаконність, необґрунтованість рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 . Оскаржуваним рішенням фактично припиняються її права, що не відповідає умовам Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (т.3 а.с.156-158).
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2018 року всім особам, що звернулись з апеляційними скаргами поновлені строки на апеляційне оскарження  та відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ТОВ «БК «Княжичі», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (т.3 а.с.164-165).
 
У відзиві від 25 червня 2018 року представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Петрова О.Є. заперечує доводи всіх апеляційних скарг, вказує на їх безпідставність. Вказує на правильність висновків суду першої інстанції  щодо преюдиційного значення обставин встановлених рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 року у справі 2-3069/2008 та вказує, що це рішення перебуває на стадії перегляду справи касаційним судом. Погоджується з тим, що чинне законодавство не містить такого способу захисту, як визнання договору неукладеним, проте і не встановлює заборони на його застосування. Наголошує на наявності порушеного права даного позивача, так як він не може зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку. Строк позовної давності вважає таким, що не підлягає до застосування як у справах щодо негаторних позовів (т.3 а.с.173-181).
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ТОВ «БК «Княжичі», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про визнання неукладеним договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 року, яке набрало законної сили, визнано цей договір дійсним та визнано право власності на об`єкти нерухомого майна та земельну ділянку за ТОВ  «БК  «Княжичі», директором якого на той час був ОСОБА_3 . Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір щодо дійсності/укладеності договору вже вирішений судом в межах іншої справи і встановлені судом у тій справі обставини є преюдиційними для даної справи (т.4 а.с.130-135).
 
Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року постанову Київського апеляційного суду від  05 лютого 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи рішення Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року суд касаційної інстанції вказав на те, що суд апеляційної інстанції не врахував положення ст. ст. 640, 657 ЦК України та не перевірив доводів позивача про те, що ні під час підписання договору купівлі-продажу, ні в подальшому земельна ділянка площею 42,1583 га у с. Іванків Бориспільського району Київської області йому не належала, а відтак, відчужена відповідачеві бути не могла. Також Верховний Суд вказав, що від вирішення по суті позовних вимог ОСОБА_3 залежить вирішення позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 , яка просить стягнути з ТОВ «БК «Княжичі» заборгованість за договором купівлі-продажу, укладення якого оспорює ОСОБА_3 .. Тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в повному обсязі з направленням справи на новий розгляд для встановлення всіх фактичних обставин справи та правильного вирішення обох позовів (т.4 а.с.247-250).
 
При новому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, представник третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2   адвокат Мельниченко А.В. підтримав подану ними апеляційну скаргу, просив про задоволення заявлених ними вимог. Вимоги первісного позову  ОСОБА_5 просив залишити без задоволення. 
Представник позивача ОСОБА_5 - адвокат Тарасенко О.В. заперечувала проти доводів всіх апеляційних скарг, просили їх залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник ТОВ «БК «Княжичі» та третя особа ОСОБА_1 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. При цьому слід також зазначити, що ОСОБА_1 ознайомився за матеріалами справи в приміщенні суду  11 травня 2021 року, зазначивши, що він є керівником ТОВ «БК «Княжичі», ці дані підтверджуються і даними єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Враховуючи відсутність повідомлення даними учасниками причини неявки  в судове засідання, колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності. 
 
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
 
Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що 26 червня 2008 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ТОВ «БК «Княжичі» підписали у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки №26/06 (т.1 а.с.32-39, т.3 а.с.6-13).
За цим договором ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відплатно відчужили у власність ТОВ «БК «Княжичі» пташники, станцію перекачки, підключатель ГРП, котельню, склад будівельних матеріалів, забійний цех, ЛАПС, склад запчастин, моторний та токарний цехи, теплицю, навіс на АВМ, кормоцех, ветеринарний блок, диспетчерську гаражу, автомобільний гараж, асфальтний майданчик гаражу, адміністративний будинок, мехмайстерню, санпропускник, блок-контору, яйцесховище з прибудовою, будівлю трансформаторної підстанції, бригадний будинок, внутрішні огорожі, пожежний басейн ємністю 50 м3, каналізаційний колектор, зовнішні витки каналізації, зовнішні витки теплотраси, зерносховище кормоцеху, пожежний басейн ємністю 100 м3 та насосні станції по вул. Харківській в с. Іванків Бориспільського району; а також земельну ділянку площею 42,1583 га з кадастровим номером 3220884000:04:001:0291 з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промисловості, розташовану на території с. Іванків Бориспільського району.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 року у справі № 2-3069/2008 у справі за позовом ТОВ «Будівельна компанія «Княжичі» до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності були задоволені заявлені позовні вимоги. 
Визнано договір купівлі-продажу № 26/06 об`єктів нерухомого майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій вони розташовані, площею 42,1583 га, кадастровий номер 3220884000:04:001:0291, що знаходиться  в адміністративних межах Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області, і яка необхідна для розташування та обслуговування об`єктів нерухомості, зокрема господарських будівель, що укладений 26 червня 2008 року в с. Іванків Бориспільського району Київської області між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «БК «Княжичі», за яким до ТОВ «БК «Княжичі» перейшло право власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна та земельну ділянку, дійсним.
Визнано за ТОВ «БК «Княжичі» право власності на ряд об`єктів нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянки, на якій вони розташовані, площею 42,1583 га, кадастровий номер 3220884000:04:001:0291, що знаходиться  в адміністративних межах Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області(т.1 а.с.97-106). Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року вказане рішення було   залишено без змін (т.1 а.с.107-118).  
Однак за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, які є відкритими і достовірними, Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року ухвала Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року скасована, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
За результатами нового розгляду справи Постановою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі» відмовлено.
При ухваленні вказаного судового рішення апеляційним судом встановлена наявність державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 089908, виданого ТОВ «БК «Княжичі», як власнику земельної ділянки площею 41,7701 га на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 № 2-3069/2008. Між тим, матеріали справи (№ 2-3069/08) не містять державних актів на право власності відповідача ( ОСОБА_4 ) та третіх осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) на земельну діяльну площею 42,1583 га, що була відчужена за договором купівлі-продажу (т.5 а.с. 67-74).
Матеріали даної справи містять копії витягів про реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що становлять предмет договору станом на 2007 рік і підтверджують право власності, зокрема, позивача (т.2 а.с.21-118). Відносно земельної ділянки в матеріалах справи наявний державний акт від 29 грудня 1998 року про право колективної власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Іванківське» (т.2 а.с.182-187).
 
Згідно з положеннями ч.ч.1,2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.  Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
В силу ч.ч.1,2,4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).  Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 203 цього Кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зміст  правочину  не може суперечити цьому Кодексу,  іншим актам  цивільного  законодавства,  а   також   моральним   засадам суспільства. 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Волевиявлення  учасника  правочину  має  бути  вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України (яка не зазнала змін)  підставою недійсності правочину є  недодержання  в  момент вчинення  правочину  стороною  (сторонами) вимог,  які встановлені частинами першою - третьою,  п`ятою та  шостою  статті  203  цього Кодексу.  
Недійсним є правочин,  якщо його  недійсність  встановлена законом (нікчемний правочин).  У  цьому  разі  визнання  такого правочину недійсним судом не вимагається.  У випадках,  встановлених  цим  Кодексом,  нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,  встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
В порядку ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Згідно зі ст.220 ЦК України (яка не зазнала змін) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
В порядку ч. 1 ст.  638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст. 639 ЦК України). 
В силу ст.657 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Вказана норма із змінами, чинними на час розгляду справи апеляційним судом,  встановлює, що  договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
А відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 червня 2020 року у справі  №145/2047/16-ц звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (п.п. 7.21-7.23 цієї Постанови).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (п.7.26 цієї Постанови).
У Постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин недійсний у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.  У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Саттею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є договір № 26 /06, який  був укладений в простій письмовій формі 26 червня 2008 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «БК «Княжичі», за умовами якого до ТОВ «БК «Княжичі» перейшло право власності на ряд об'єктів нерухомого майна та земельну ділянку. Вказаний договір не був нотаріально посвідчений, проте був визнаний дійсним  рішенням суду,  на підставі цього ж рішення відбулась державна реєстрація об`єктів нерухомого майна за відповідачем ТОВ «БК «Княжичі». Проте, в подальшому вказане судове рішення було скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Сторони у справі не посилаються на обставини скасування даного судового рішення, залишаються на позиціях викладених ними в апеляційних скаргах. Натомість ці обставини встановлені апеляційним судом при здійсненні перевірки наведених сторонами обставин, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, які є відкритими і достовірними. А отже враховуючи наявність сумнівів у добросовісному  здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, на підставі ч.7 ст. 71, ст. 263 та ст. 2 ЦПК України, апеляційний суд з метою повного і всебічного з`ясування обставин справи, справедливого і неупередженого розгляду справи, вважає, що обставини відносно скасування рішення про визнання договору дійсним не можуть бути залишені поза межами розгляду даної справи.
Також слід зазначити, що хоча обставини щодо скасування рішення про визнання договору дійсним  виникли на стадії нового розгляду справи апеляційним судом, проте вони мають істотне значення для правильного і остаточного вирішення спору по суті, а тому не можуть бути залишені поза увагою суду. Ці обставини вказують на правильність висновків суду першої інстанції про те, що придбання цього майна було проведено з вкрай грубим порушенням закону. Разом з тим є суперечливими висновки суду першої інстанції щодо рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2008 року, так як вони фактично містять оцінку такого рішення, що не відноситься до компетенції місцевого суду при розгляді іншої справи. А тому апеляційний суд не може з ними погодитись.
Крім того, ухвалюючи рішення про визнання договору неукладеним суд першої інстанції вказав на те, що чинним національним законодавством не передбачено заборону використання такого способу захисту цивільного права, а також на те,  що такий спосіб є ефективним, так як за своїм змістом позов про визнання договору неукладеним, є позовом про встановлення факту існування або відсутності правовідносин, які виникли або повинні були виникнути на підставі оспорюваного договору. 
Позивач свою вимогу про визнання договору неукладеним обґрунтовував виключно тим, що договір був підписаний у простій письмовій формі та не містив всіх істотних умов, а саме підтвердження права власності позивача на земельну ділянку. При цьому слід зазначити, що вказані вимоги викладені в заяві про зміну предмету позову, у зв`язку з цим вимоги позову в первісній редакції, де містились вимоги про визнання договору недійсним, не становили предмет розгляду суду першої інстанції і, відповідно, не можуть розглядатись апеляційним судом.
Виходячи із загальних засад цивільного права, за своєю суттю договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Але положеннями ЦК України визначено право суду визнати договір дійсним і у цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Таким чином, за умови набрання законної сили рішенням суду про дійсність договору, його нотаріальне посвідчення не вимагається, тобто з цих підстав договір не може бути визнаний неукладеним. Відсутність погодження однієї з істотних умов щодо підтвердження права власності позивачем на земельну ділянку може свідчити про оспорюваність правочину, але не є підставою для визнання правочину неукладеним.
Виходячи з положень процесуального законодавства суд обмежений підставами позову, саме позивач визначає їх, обирає способи захисту свого порушеного права, а суд діє в межах принципу диспозитивності. А тому саме лише посилання суду на істотність допущеного відповідачем зловживання правами та суспільний інтерес не є достатнім для ухвалення рішення на підставах не визначених нормами матеріального права та не заявлених позивачем при зверненні до суду. В даній справі вбачається, що позивачем не правильно визначені підстави та не вірно обраний спосіб захисту порушеного права.  У зв`язку з цим апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції про визнання договору неукладеним.
На час розгляду справи апеляційним судом, рішення суду про визнання договору дійсним скасовано, відповідно, оспорюваний договір є укладеним з недодержанням нотаріальної форми, обов`язкової для договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, що свідчить про нікчемність такого договору. Вказаний договір, в силу ст.216 ЦК України, не створює юридичних наслідків, а тому визнання його неукладеним в судовому порядку не є необхідним для захисту прав позивача ОСОБА_3 . Тому правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні. У зв`язку з цим також відсутні підстави для розгляду питання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, так як вони є самостійною підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог і застосовуються у разі їх обґрунтованості. 
Встановлена нікчемність договору № 26 /06 від 26 червня 2008 року і відсутність його юридичних наслідків також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ  «БК «Княжичі» про стягнення боргу за його умовами. Суд першої інстанції також відмовив у задоволенні даних позовних вимог але з інших підстав, з підстав неукладеності договору, що не знайшло свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.
Отже, доводи апеляційних скарг знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а саме в частині невірного обрання позивачем та судом першої інстанції способу захисту його прав, внаслідок чого має місце і неправильне застосування норм матеріального права. При цьому слід зазначити, що хоча в усіх апеляційних скаргах поставлена вимога про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення лише вимог первісного позову, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційних скарг, так як в частині вирішення самостійних вимог третьої особи ОСОБА_2 має місце неправильне  застосування норм матеріального права, що є наслідком неправильного вирішення вимог первісного позову.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що як апеляційна  скарга відповідача ТОВ «БК «Княжичі», так і апеляційні скарги третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1   підлягають  задоволенню частково,   рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням  нового  рішення  про  відмову у задоволенні заявлених  позовних вимог позивача ОСОБА_3 та самостійних вимог третьої особи ОСОБА_2 ..
Оскільки пред`явлені позивачем ОСОБА_3 позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, то виходячи з положень ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України відсутні і правові підстави для компенсації йому судових витрат понесених при звернені до суду. Однак, враховуючи лише часткове задоволення всіх апеляційних скарг та виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів не вбачає і підстав для компенсація судових витрат понесених особами, які звертались з апеляційними скаргами.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
                                               
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі» - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2   - задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року  - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу нерухомого майна - залишити без задоволення.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором купівлі-продажу нерухомого майна - залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 20 травня 2021 року.