Єдиний унікальний номер 219/4682/19 
Номер провадження 22-ц/804/989/21        

Єдиний унікальний номер 219/4682/19                                                   Головуючий у 1 інстанції Погрібна Н.М.
Номер провадження 22-ц/804/989/21                                                                                  Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем   України

01 червня 2021 року    Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді               Корчистої О.І.
суддів:    Агєєва О.В., Космачевської Т.В.
за участю секретаря              Гуляєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №219/4682/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 року,

                                                          встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 06 грудня 2013 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року, яке набрало законної сили відповідно до Постанови Верховного Суду України від 23 березня 2016 року, його було поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21 699, 95 гривень.
Наказом від 01 грудня 2014 року позивача було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.
Посилаючись на те, що стягнуту на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку сплачено йому лише 26 липня 2019 року, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з АТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26 березня 2019 року по 12 лютого 2020 року (згідно остаточного розрахунку, наданого позивачем т.ІІ, а.с. 41) в розмірі 80499,19 гривень, індексацію заробітної плати в розмірі 241, 16 гривень та грошову компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати в розмірі 7132, 35 гривень 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити рішення про задоволення його позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховані обставини, встановлені по справі №219/6905/18 за його позовом до того ж відповідача.
Судом не враховані правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року, в постановах Верховного Суду від 11 липня 2017 року по справі №2а-1102/09/2670, постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі №761/34009/14-ц, від 25 липня 2018 року по справі №552/3404/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі №759/9631/17.
Судом не прийнято до уваги, що  рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2019 року в справі №219/6905/18, яке Постановою Донецького апеляційного суду від 26 червня 2019 року за його позовом до ПАТ  «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, судами вже були встановлені обставини, які мають значення при вирішенні зазначеної цивільної справи.
Оскільки у день звільнення позивача відповідачем не проведено остаточний розрахунок, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі №219/10806/2013-ц триває, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 23 лютого 2018 року по 25 травня 2019 року, виходячи з середнього заробітку в розмірі 170,19 гривень. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року по справі №569/79/18.
Висновок суду, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка виплачена позивачу на момент прийняття судом рішення, є фінансовою санкцією до відповідача у зв`язку з незаконним звільненням працівника з роботи, носить разовий характер, не узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 25 липня 2018 року по справі №552/3404/17, також не узгоджується з відомостями про нараховану заробітну плату за час вимушеного прогулу з 09 грудня 2013 року по 18 липня 2014 року та сплачених за неї внесків до Пенсійного Фонду України.
Оскільки, з відповідача за рішенням Артемівського міськрайонного суду від 18 липня 2014 року по справі №219/10806/2013-ц, яке набрало законної сили відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 березня 2016 року, було стягнуто на його користь заробітну плату за період вимушеного прогулу, яку він сплатив лише 26 липня 2019 року, з відповідача підлягає стягненню індексація та компенсація втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по дату ухвалення рішення.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відповідачем АТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Також до відзиву відповідачем додано Виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якої найменування відповідача є «Акціонерне товариство «Часівоярський вогнетривкий комбінат». (т.ІІ а.с.145)

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав та просив її задовольнити.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, підтримала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат».
Згідно копії рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2019 року, ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2019 року, ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2019 року, стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 лютого 2018 року по 25 березня 2019 року в сумі 45951,30 гривень. 
Згідно постанови Донецького апеляційного суду від 26 червня 2019 року, рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 23 березня 2016 року, ОСОБА_1 поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21699,95 гривень. В подальшому 01 грудня 2014 року позивача звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На час звільнення і до теперішнього часу рішення суду в частині виплати роботодавцем заробітної плати за період з 09 грудня 2013 року по 18 липня 2014 року в розмірі 21699,95 гривень не виконано та перебуває на примусовому виконанні в ДВС. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні задоволено. Стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 лютого 2018 року по 25 березня 2019 року в сумі 45951,30 гривень (нарахованої без утримання обов`язкових платежів). 
Згідно постанови Донецького апеляційного суду від 26 червня 2019 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2019 року залишено без змін. 
Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження старшого державного виконавця Бахмутського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 30 липня 2019 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2016 року про стягнення з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_1 твердого заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 21699,95 гривень, оскільки рішення виконано згідно платіжного доручення № 1750 від 26 липня 2019 року.
З копії розрахунку отриманої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю за час вимушеного прогулу згідно рішення суду по справі № 219/10806/2-13-ц на підставі даних Артемівського центру зайнятості вбачається, що з січня 2014 року по липень 2014 року включно ОСОБА_1 отримано допомогу за час вимушеного прогулу в сумі 15602,44 грн. Крім того, додатковим рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 23 березня 2016 року, допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць в сумі 2866,55 гривень без урахування податків та зборів, яка перерахована боржником ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на рахунок ВДВС Артемівського МРУЮ на користь ОСОБА_1 04 лютого 2015 року. Разборському виплачено 15602,44 гривень + 2866,55 гривень = 18468,99 гривень. Підлягає до сплати боржником 21699,95 гривень – 18468,99 гривень = 3230,96 гривень.
Згідно копії витягу ПАТ КБ «Приватбанк» по особовому рахунку, який відкритий на ім`я ОСОБА_1 , останньому 26 липня 2019 року перераховано грошові кошти в сумі 3230,96 гривень. 
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 було повідомлено про те, що ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» здійснено самостійне виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника охорони сторожового відділу економічної безпеки ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» згідно наказу № 383-ок від 22 липня 2014 року. Щодо негайного стягнення заробітної плати за один місяць повідомлено, що заробітна плата за один місяць виплаті не підлягає, дії п. 4 розпорядчої частини наказу №383-ок від 22 липня 2014 року зупинено до набрання законної сили рішення суду від 18 липня 2014 року наказом по комбінату № 481 від 23 липня 2014 року, що підтверджується листом ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» № 12/2-99 від 25 липня 2014 року.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно  з частиною  першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в спірний період позивачу не провадилося нарахування заробітної плати, а сума, з якої позивач обраховує суму компенсації є середнім заробітком за час вимушеного прогулу. До спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»,  оскільки, за правилами,  визначеними ст. 3  цього Закону,  сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за  відповідний місяць  (після  утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход до уваги не береться). Також суд виходив з того, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтовував їх тим, що відповідач не виконав рішення суду першої інстанції від 18 липня 2014 року своєчасно в частині виплати на його користь середнього заробітку та він після поновлення на роботі після першого звільнення та після другого звільнення з роботи має право вимагати застосування ст. 117 КЗпП України, оскільки відповідач не виплатив йому компенсацію та індексацію, яка дорівнюється до заробітної плати. Виходячи з того, що стягнута судом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка виплачена позивачу на момент прийняття судом рішення, є фінансовою санкцією до відповідача у зв`язку з незаконним звільненням працівника з роботи, носить разовий характер, це виключає застосування положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому підстави для стягнення з відповідача індексації, нарахованої на дану суму, відсутні. Також суд виходив з того, що оскільки не встановлено факту порушення відповідачем строків розрахунку належних ОСОБА_1 при звільненні виплат, вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.
З такими висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку колегія суддів апеляційного суду не може погодитись за наступних підстав.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат».
У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення закріплено як одну з основних засад судочинства.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Встановлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 23 березня 2016 року, ОСОБА_1 поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21 699,95 гривень.
Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» по особовому рахунку, який відкритий на ім`я ОСОБА_1 , йому 26 липня 2019 року перераховано грошові кошти в сумі 3230,96 гривень на виконання рішення суду по справі №219/10806/2013-ц. (т.І, а.с. 68) 
Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження серії ВП №5454022 від 30 липня 2019 року виконавче провадження з примусового виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2016 року про стягнення з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 21699,95 гривень закінчено, оскільки рішення виконано згідно платіжного доручення №1750 від 26 липня 2019 року закінчено, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження старшого державного виконавця Бахмутського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 30 липня 2019 року. (т.І, а.с.65-66)
Отже, судове рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року виконано 26 липня 2019 року, ОСОБА_1 виплачені належні суми за вказаним рішенням суду.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2019 року, яке Постановою Донецького апеляційного суду від 26 червня 2019 року залишено без змін, стягнуто з ПАТ  «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23 січня 2018 року по 25 березня 2019 року (день постановлення судом першої інстанції рішення суду) в сумі 45951, 30 гривень.(т.І, а.с.59-63)
Зазначеними рішеннями суду встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 170,19 гривень, що не оспорюють сторони, а також зазначене узгоджується із даними, викладеними відповідачем у довідці від 24 травня 2021 року №2-9031.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що, оскільки рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2019 року, стягнуто з ПАТ  «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23 січня 2018 року по 25 березня 2019 року, а остаточний розрахунок по заробітній платі, передбачений статтею 116 КЗпП України, відповідачем у день звільнення позивача не проведений, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі 219/10806/2013-ц закінчено 30 липня 2019 року у зв`язку з добровільним виконанням відповідачем 26 липня 2019 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 27 березня 2019 року по 26 липня 2019 року, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 170,19 гривень, який складає 14 125,77 гривень (83 робочих дні * 170,19 гривень). 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №569/79/18.
Отже, з наведених вище підстав, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення зазначених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 27 березня 2019 року по 26 липня 2019 року в розмірі 14 125 гривень 77 копійок.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення індексації заробітної плати та компенсації втрати частини доходу колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Згідно позовної заяви та як пояснив у судовому засіданні апеляційного суду позивач, він ставить питання про стягнення суми компенсації та індексації заробітної плати у зв`язку з несвоєчасною виплатою на його користь суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку було стягнуто за рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року в сумі 21 699,95 гривень. 
Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).
Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.
З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.
До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.
Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року по справі №522/13736/15 (провадження 61-2554сво18).
Відповідно до статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003р. №1078).
Статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пунктом 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії, стипендії, оплата праці найманих працівників, грошове забезпечення військовослужбовців, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відповідно до вимог п. 3 даного Порядку, до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимога про стягнення суми індексації середнього заробітку нарахованого за час вимушеного прогулу суперечить порядку проведення виплат встановленого Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини ходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки індексація проводиться тільки із виплат, які законодавчо визначені, як об`єкти виплат, що підлягають індексації. Також зазначені виплати повинні носити, зокрема, постійний характер, а не разовий.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні в цій частині позовних вимог.
З цих мотивів колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що нарахований середній заробіток за час вимушеного прогулу є складовою заробітної плати, з якої відповідно до вищевказаних норм також обчислюється сума індексації.
Суд правомірно відмовив у задоволенні позову в частині вимог про стягнення компенсації за час затримки розрахунку.
Суд дав належну правову оцінку заявленим в цій частині вимогам і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення.
Суд вірно виходив з того, що до спірних правовідносин не може бути застосовано положення ст. 34 Закону України яким встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до ст. 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову в цій частині, оскільки наведене положення закону застосовується у випадку затримки виплати нарахованих громадянам доходів, проте, встановлено, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що стягнена за рішенням суду, з якою позивач пов`язував затримку виплати, носить разовий характер і до об`єктів компенсації, визначених статтею 2 Закону, не відноситься.
Отже, виплата як суми індексації так і компенсація, у такому випадку, вищевказаним чинним законодавством не передбачена.
Посилання скаржника на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 11 липня 2017 року по справі №2а-1102/09/2670, від 23 січня 2018 року по справі №761/34009/14-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі №759/9631/17, від 12 червня 2019 року по справі №569/79/18, є необґрунтованими, оскільки обставини, викладені в зазначених постановах стосуються інших обставин.
Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі №552/3404/17 є недоречними, оскільки вона є неактуальною згідно постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року по справі №522/13736/15 (провадження 61-2554сво18).
Отже, за вищенаведених мотивів, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, а тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Враховуючи, наведене рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом  справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Від сплати судового збору позивач звільнений на підставі пп. 8 пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.
При подачі апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1152,60 гривень.
Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 у розмірі 14 125, 77 гривень з АТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь держави підлягає сплаті судовий збір в сумі 376, 70 гривень.

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

                                                         постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 27 березня 2019 року по 26 липня 2019 року в розмірі 14 125 гривень 77 копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 376 гривень 70 копійок.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий                                             О.І. Корчиста

Судді:                                        О.В. Агєєв

                                                                                                                      Т.В. Космачевська

Повний текст постанови складено 03 червня 2021 року.

Головуючий                                             О.І. Корчиста