ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9832/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  29 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді          Парінова А.Б.,
суддів:                              Грибан І.О.,
                                        Федотова І.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - 
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 26 березня 2020 року №10-4410/15-20-сг про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області надати дозвіл ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 , на розроблення документації з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2 га, яка знаходиться в Бориспільському районі Київської області (КОАТУУ 3220882200, зона 03, квартал 003), для ведення особистого селянського господарства та передати дану ділянку їй у власність.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що нею з дотриманням вимог, встановлених ч. 6 ст. 118 ЗК України та ч. 4 ст. 122 ЗК України, було подано до відповідача клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в Бориспільському районі Київської області із зазначенням цільового використання, її розмірів та додано усіх належних графічних матеріалів, які вказували на бажане місце розташування. Однак, відповідач прийняв невмотивоване рішення у формі наказу від 26 березня 2020 року № 10-4410/15-20-сг про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково: 
- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 26 березня 2020 року №10-4410/15-20-сг про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою;
- зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 18.02.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, з урахуванням висновків суду, наведених у мотивувальній частині даного рішення.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та часткову невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняте нове, яким його змінити із викладенням третього пункту резолютивної частини в такій редакції: «зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення документації з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2 га, яка знаходиться в Бориспільському районі Київської області (КОАТУУ 3220882200, зона 03, квартал 003), для ведення особистого селянського господарства та передати дану ділянку їй у власність».
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує зокрема тим, що визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу має наслідком зобов`язання відповідача надати їй відповідний дозвіл. Водночас, на думку апелянта, суд першої інстанції, зобов`язуючи відповідача повторно розглянути її клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, фактично встановив право на повторне звернення до суб`єкта владних повноважень, яке передбачено нормами чинного законодавства, а саме: ст. 14 Конституції України та ст. 81, 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України. З огляду на зазначене, апелянт стверджує, що прийняте судом першої інстанції рішення не призводить до гарантованого їй державою ефективного захисту її порушених прав з боку суб`єкта владних повноважень.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2 га, яка знаходиться в Бориспільському районі Київської області (КОАТУУ 3220882200, зона 03, квартал 003), для ведення особистого селянського господарства та передання її у власність.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 26.03.2020                       №10-4410/15-20-сг вирішено відмовити гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої на території Київської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 0,2 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства з підстав невідповідності ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.
Позивач, вважаючи протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Київській області у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у відповідача були відсутні. За наведених обставин, суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача щодо протиправності наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 26 березня 2020 року №10-4410/15-20-сг про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою. 
Водночас, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл позивачу на розроблення документації з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2 га, яка знаходиться в Бориспільському районі      Київської області (КОАТУУ 3220882200, зона 03, квартал 003), для ведення особистого селянського господарства  та передати дану ділянку їй у власність, суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління Держгеокадастру в Київській області має виключні повноваження на вирішення питання щодо надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, у той час як відповідно до приписів ст. 2 КАС України адміністративні суди, не мають втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що найбільш ефективним із можливих способів захисту порушеного права є визнання протиправним та скасування Наказу відповідача від 26 березня 2020 року                №10-4410/15-20-сг про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою та зобов`язання розглянути клопотання позивача повторно.
Також, судом першої інстанції зазначено, що вимоги щодо зобов`язання відповідача передати ділянку у власність позивача є передчасними, оскільки факт надання дозволу на розробку проекту землеустрою ще не є вирішенням питання про передачу земельної ділянки у власність, оскільки цей дозвіл лише засвідчує намір щодо розпорядження земельною ділянкою.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (по тексту - ЗК України) та Законом України "Про землеустрій".
За змістом ч.1-3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Приписами ст. 118 ЗК України врегульовано порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам.
Так, відповідно до положень ч. 6 наведеної норми, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч. 7 ст. 118 ЗК України).
У разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що ухваленню органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування рішення про безоплатну передачу земельної ділянки у власність громадянину передує певна правова процедура.
Як було встановлено судом, з метою отримання у власність земельної ділянки площею 0,2 га, яка знаходиться в Бориспільському районі Київської області (КОАТУУ 3220882200, зона 03, квартал 003), для ведення особистого селянського господарства було подано до відповідача відповідне клопотання.
Водночас, 26 березня 2020 року Головного управління Держгеокадастру у Київській області було видано наказ за № 10-4410/15-20-сг про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.
Рішенням Окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у даній справі вказаний наказ відповідача було визнано протиправним та скасовано.
Разом з цим, колегія суддів враховує, що рішення суду першої інстанції у зазначеній частині було оскаржено відповідачем до суду апеляційної інстанції, проте ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Київській області було повернуто апелянту. Отже рішення Окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у вказаній частині є таким що набрало законної сили.
У свою чергу, вирішуючи питання щодо правомірності висновків суду першої інстанції в частині визначення ефективного способу відновлення порушених прав та інтересів позивача незаконним рішенням суб`єкта владних повноважень, колегія суддів зазначає про таке. 
Відповідно до приписів ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з приписами ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
При цьому, колегія суддів враховує, що за приписами вказаної норми суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин є дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень.
Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
У спірних у цій справі правовідносинах, в разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути клопотання позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності клопотання та доданих до нього документів вимогам законодавства - прийняти рішення про надання наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою. Підставою для відмови у задоволенні клопотання позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути клопотання, або ж ні; прийняти рішення про надання наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, або ж рішення про відмову у його наданні.
Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою (клопотанням), з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі № 813/2273/18 та від 29 серпня 2019 року у справі № 540/2441/18.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України  відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
При цьому, приписами наведеної норми імперативно регламентовано, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проте, як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, всупереч вказаним приписам Земельного кодексу України, відповідачем не зазначено, в чому саме місце розташування земельної ділянки, що планується до відведення, не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, чи генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, оскільки, відповідно до пп. «а» ч.2 ст. 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать, в тому числі сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Крім того, з інформаційної довідки, доданої відповідачем до відзиву на позовну заяву, вбачається, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення. Тобто цільове призначення даної земельної ділянки (сільськогосподарського призначення) відповідає тому виду використання (ведення особистого селянського господарства), для якого позивач просить надати дозвіл.
Отже, вказана в оскаржуваному рішенні підстава для  відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою була визнана судом першої інстанції необґрунтованими та такими, що не передбачені приписами Земельного кодексу Україну.
За наведених обставин та враховуючи, що вказана відповідачем підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою була визнана судом незаконною, а інших недоліків під час розгляду клопотання позивача відповідачем зазначено не було, колегія суддів приходить до висновку, що у такому випадку єдиним правомірним варіантом поведінки суб`єкта владних повноважень - відповідача є прийняття рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення документації з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2 га, яка знаходиться в Бориспільському районі Київської області (КОАТУУ 3220882200, зона 03, квартал 003), для ведення особистого селянського господарства.
Отже, колегія суддів зазначає, що для прийняття відповідачем на користь позивача рішення конкретного змісту виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.
Відтак, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення   статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) згідно якої під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
За наведених обставин та враховуючи, що подане позивачем клопотання вже розглядалось відповідачем, а викладені у рішенні за наслідком його розгляду висновки були визнані судом першої інстанції протиправними та при цьому інших недоліків вказане рішення не містить, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що належним та ефективним способом порушеного права позивача буде саме зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення документації з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2 га, яка знаходиться в Бориспільському районі Київської області (КОАТУУ 3220882200, зона 03, квартал 003), для ведення особистого селянського господарства.
Разом з тим, щодо вимог позивача про щодо зобов`язання відповідача передати їй земельну ділянку у власність, то колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що такі вимоги є передчасними, оскільки, як вже зазначалось, ухваленню органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування рішення про безоплатну передачу земельної ділянки у власність громадянину передує певна правова процедура, у той час як отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є лише одним з етапів цієї процедури. Позивач та відповідач мають ще вжити певні заходи, які передбачено для остаточного оформлення права власності.
Таким чином, на підставі встановлених під час апеляційного розгляду обставин справи у їх сукупності та взаємозв`язку, колегією суддів встановлено, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення конкретного змісту є такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, а також принципу верховенства права.
Натомість, доводи апелянта заслуговують уваги, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції в зазначеній частині.
Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, з огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача є обґрунтованою, проте підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310-311, 315, 317, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2021 р. змінити в резолютивній частині з урахуванням висновків даної постанови та викласти абзац 3 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2021 року в наступній редакції:
«Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення документації з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2 га, яка знаходиться в Бориспільському районі Київської області (КОАТУУ 3220882200, зона 03, квартал 003), для ведення особистого селянського господарства».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями  328, 329 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      А.Б. Парінов

Судді                                                                                          І.О. Грибан

                                                                                                    І.В. Федотов