ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 квітня 2021 року           справа №200/9017/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., розглянув у  порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі № 200/9017/20-а (головуючий суддя І інстанції – Аканов О.О.), складене у повному обсязі 21 січня 2021 року у м. Слов`янську Донецької області за позовом Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія”до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 367 187,63 грн.,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 367 187,63 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року позов задоволено.  Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія”  витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 367187,63 грн.
Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просила суд скасувати рішення  суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, тому позов є таким, що має бути залишений без розгляду.
Посилався на практику Верховного Суду.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, рішення суду першої скасувати, з огляду на наступне.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що між позивачем і молодшим сержантом ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу.
Відповідачем за умовами контракту прийнято на себе всі зазначені в ньому зобов`язання, про що свідчить підпис відповідача у контракті.
Контракт набрав чинності з 28 липня 2017 року відповідно до наказу начальника ІВМС НУ «ОМА» від 01 вересня 2017 року №19-РС. Чинність контракту припинено 02 квітня 2020 у зв`язку з відрахуванням через недисциплінованість та звільненням з в/с у запас (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту службовцем) виключений зі списків о/с 06 квітня 2020 року 
Як вбачається з витягу з наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” позивача, якого було відраховано з навчання наказом ректора від 31 березня 2020 №478 за недисциплінованість та звільненого наказом від 02 квітня 2020 №11-РС з військової служби у запас за підпунктом «ж» пунтку 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем), з 06 квітня 2020 виключено із списків особового складу інституту та всіх видів забезпечення і направлено на військовий облік до Бердянського РТЦК та СП Запорізької області. Зазначеним наказом відповідачу було оголошено суму до відшкодування за час навчання в Інституті у розмірі 367 187,63 грн.
Згідно з довідкою-розрахунком щодо вартості виплаченого грошового забезпечення, що підлягає відшкодуванню за період навчання позивача з жовтня 2017 по травень 2020 така вартість складає 315 237,85 грн.
Згідно довідки, виданої позивачу за період навчання в Інституті ВМС НУ «ОМА» 2017-2020 на його медичне забезпечення витрачено 1034,31 грн.
Згідно довідки-розрахунку №9 від 03 квітня 2020 сума утримання за речове майно складає 15538,33 грн.
У відповідності до довідки-розрахунку використаних коштів на харчування за час навчання позивача такі витрати складають за період навчання 01.09.2017 -10.10.2018 у якості строкової військової служби; з 11.10.2018 - 06.04.2020 у якості курсанта 35377,14грн.
Станом на день подачі позову за відповідачем рахується заборгованість в сумі 367187,63 грн. (315237,85 грн.+1034,31 грн.+15538,33 грн.+ 35377,14 грн.= 367187,63грн.)
Спірним питанням даної справи є правомірність заявлених вимог щодо стягнення з позивача витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо поновлення позивачу строку звернення до суду та зазначає наступне.
Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду. 
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.                     
Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються Кодексом адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.  
Таким чином, даними нормами чітко визначений строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до частин 1,3 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, та строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку. 
Таким чином, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Початок строку - це день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення. 
Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується позивачем в позовній заяві, наказом позивача від 02 квітня 2020 року відповідача звільнено з військової служби у запас, з 06 квітня 2020 року виключено із списків особового складу інституту та всіх видів забезпечення. 
Відтак, місячний строк на звернення до суду почався 03 квітня 2020 року, сплинув 03 травня 2020 року.
З даним позовом, позивач звернувся до суду у вересні 2020 року засобами поштового зв`язку, тобто з пропуском одномісячного строку звернення до суду з позовами даної (публічної) категорії.
Суд апеляційної інстанції критично ставиться до висновку суду першої інстанції про необхідність поновлення строку звернення до суду, викладених в ухвалі Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року (з огляду на звернення до Володарського районного суду Донецької області) про необхідність визнання  поважними причини пропуску строку звернення до суду, оскільки ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначений місячний строк на оскарження, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, тобто з 02 квітня 2020 року.
При цьому, сталою практикою Верховного Суду визначено, що дана категорія справ підпадає під юрисдикцію окружного адміністративного суду, а не суду загальної юрисдикції, посилання на цю обставину є безпідставним.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах 824/284/19а, 140/721/19, 340/685/19, тощо. 
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Відповідно до ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Згідно із ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року  за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі “Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства”; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі “ВАТ “Нафтова компанія “Юкос” проти Росії”). 
У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини “Осман проти Сполученого королівства” від 28 жовтня1998 року та пункті 54 рішення “Круз проти Польщі” від 19 червня 2001 року зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. 
Крім того, у справах “Стаббігс та інші проти Великобританії” та “Девеер проти Бельгії” Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. 
Також Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі “Мельник проти України” зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. 
Щодо застосування строку позовної давності в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі “ Gradescolo S.R.L. проти Молдови” Суд зазначив, що дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах. 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Разом з тим, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30 серпня 2006 року (справа "Каменівська проти України"), "право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності".
У пункті 45 рішення Європейського Суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року зазначено, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила мають бути застосовані.
Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Висновки суду збігаються з аналогічною позицією Верховного Суду в ухвалі від 13 березня 2018 року по справі за № 800/474/17. 
Тобто, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. 
Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, який у своїй ухвалі від 15 лютого 2018 року по справі № 800/499/17 зазначив, що строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки. 
Відповідно до ч. 1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
Приписами “Концепції вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів”, визначено, що Правила судової процедури мають слугувати ухваленню правосудного рішення у справі та забезпечувати рівні гарантії учасникам процесу щодо судового захисту їхніх прав.
Частиною 2 ст. 44 КАС України встановлено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
В рішенні Верховного суду України від 13 вересня 2006 року по справі № 6-26370кс04 (№ в ЄДРСРУ 135558) вказане, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим. 
Отже, поважними причинами можна визначити лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними обставинами, перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Аналогічна позиція викладена і в ухвалі Верховного Суду у справі № 9901/100/19 від 15 березня 2019 року та в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 816/1630/17.
Доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не наведено ані в позовній заяві, ані в суді апеляційної інстанції. 
З огляду на зазначене, суд першої інстанції передчасно поновив строки звернення до суду, оскільки позивач був обізнаний про звільнення відповідача ще у квітні 2020 року.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Частиною 4  ст.123 КАС встановлено, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
Враховуючи те, що позивач із даним позовом звернувся до суду у вересні 2020 року, тобто з пропуском строку на подання позовної заяви, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про  часткове задоволення апеляційної скарги, необхідність скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                   
                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі № 200/9017/20-а - скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія”до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 367 187,63 грн. – залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 19 квітня 2021 року.
      
Судді                                                                                        А.В. Гайдар
                                                                                                               Т.Г. Гаврищук
                                                                                                              І.Д. Компанієць