Справа № 459/1537/17                                 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д. 
Провадження № 22-ц/811/2736/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 липня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у червні 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
В обґрунтування позовних вимог, покликаються на те, що з 10 лютого 1999 року є власниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування належної їм на праві власності квартири, господарських будівель та споруд користуються земельною ділянкою площею 0,0406 га. Стверджують, що відповідачі постійно створюють конфлікти з приводу встановленого порядку користування земельною ділянкою, порушують правила добросусідства, змінюють розташування умовних межових знаків та захопили частину належної їм частини земельної ділянки та використовують її під город, а на зауваження застосовують фізичне насильство та відмовляються повертати в добровільному порядку належну їм частину земельної ділянки Зазначають, що землекористувачі можуть вимагати усунення будь-яких порушень їхніх прав на землю та вимагати відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення їхніх прав. З наведених підстав, з врахуванням уточнення позовних вимог, просять зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не чинити їм перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки орієнтовною площею 5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідачів відновити знищені ними межові знаки (в вигляді паркану) довжиною 5 м, який знаходився на відстані 0,95 м від стіни літньої кухні, позначений на плані літерою Б і по прямій дотикався до стіни належного їм житлового будинку та забезпечити їм в подальшому вільне та безперешкодне користування відповідною земельною ділянкою. 
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 06 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Зобов`язано відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_7 не чинити перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 від стіни літньої кухні, позначеної на технічному плані літерою «Б» відповідно до плану земельної ділянки АДРЕСА_2 ) станом на 1991 рік шляхом відновлення межових знаків.
В решті вимог відмовлено.
Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 по 320 грн. судового збору.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що ОСОБА_7 успадкував після смерті ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_3 разом із господарськими спорудами. Зазначає, що за попереднім власником квартири було закріплено право постійного користування земельною ділянкою, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 17.10.1991 року № 398. Крім того, на момент ухвалення рішення суду, міська рада скасувала рішення про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою як позивачам, так і відповідачам до вирішення спору щодо межі. Зазначає, що матеріалами інвентаризаційної справи підтверджується, що до квартири АДРЕСА_3 відноситься цегляний сарай та будівлі розташовані на земельній ділянці площею 450 кв.м. і долучено план земельної ділянки. Судом першої інстанції не враховано, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що відповідачі чинять перешкоди позивачам у користуванні земельною ділянкою, яка навіть не належить їм на праві власності, а також відсутні докази, що позивачам така передавалася в користування. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що позивачі здійснюють самовільне будівництво без відповідних дозволів та без згоди ОСОБА_7 , як співвласника будинку, чим порушують його права, створюючи затінення його земельної ділянки та спричиняють стік атмосферних опадів на його земельну ділянку. Вважає, що ОСОБА_9 не може бути співвідповідачем у справі, оскільки не є власником квартири, тому позов подано до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів поданої ним апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. 
За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається щонайменше незручностей.
Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
За правилами статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти 1.1., 1.2., 1.3).
У пунктах 4.1-4.3 Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, у чому полягає таке порушення прав, якими доказами воно підтверджується. Залежно від установлених обставин суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
Позивачі звернулися до суду з позовними вимогами, які ними неодноразово уточнювалися, просили суд ухвалити судове рішення у справі, яким зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не чинити їм перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки орієнтовною площею 5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідачів відновити знищені ними межові знаки (в вигляді паркану) довжиною 5 м, який знаходився на відстані 0,95 м від стіни літньої кухні, позначений на плані літерою Б і по прямій дотикався до стіни належного їм житлового будинку та забезпечити їм в подальшому вільне та безперешкодне користування відповідною частиною земельної ділянки. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, оцінивши встановлені факти й обставини справи, дійшов висновку про порушення відповідачами прав позивачів на користування спірною частиною земельної ділянки, які підлягають поновленню в судовому порядку. 
Такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно зі свідоцтвом на право власності від 10.02.1999 позивачі є власниками квартири по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 зареєстровані іта проживають по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою відділу реєстрації Червоноградської міської ради №18592 від 18.05.2017.
Архівним витягом з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради №300 від 26.01.2018 року підтверджується, що позивач ОСОБА_3 з сім`єю 4 чоловіки здійснив обмін житлової площі по АДРЕСА_4 із ОСОБА_11 на трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 .
З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.2014 та з витягу з Державного реєстру речових прав відповідач ОСОБА_7 успадкував після смерті ОСОБА_8 1/2 частини житлового будинку, а саме квартиру АДРЕСА_3 .
Копією технічного паспорту на квартиру по АДРЕСА_5 , копіями матеріалів інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_6 підтверджується, що за даною адресою розташовані житловий будинок загальною площею 67,7 кв.м., веранда, гараж, літня кухня та прибудова.
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачі посилалася на план земельної ділянки, закріпленої за будинковолодінням АДРЕСА_6 , на якому зображена межа, яка, як зазначають позивачі, встановлена між приквартирними земельними ділянками, закріпленими за квартирами АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 цього житлового будинку, ствердили про те, що між позивачами та відповідачами склався порядок користування земельною ділянкою.
З відповіді міського управління у Сокальському районі та місті Червонограді ГУ Держгеокадастру у Львівській області встановлено, що правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку не видавались.
Випискою з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради народних депутатів Львівської області від 17.10.1991 №398 підтверджується, що за ОСОБА_12 було закріплено по АДРЕСА_5 приквартирну земельну ділянку площею 450 м.кв. в постійне користування.
Рішенням Червоноградської міської ради від 22.12.2009 №497 позивачам було надано дозвіл на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право за земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0500 га. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що станом на 1991 рік встановлено первинні межі спірних земельних ділянок, посилаючисть на наданий КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» план земельної ділянки АДРЕСА_6 , на якій згідно матеріалів по технічній інвентаризації земель збудованого кварталу АДРЕСА_9 , квартири АДРЕСА_8 станом на 1980 рік, квартира АДРЕСА_7 – станом на 1991 рік (а.с.95-96 т.1).
На плані земельної ділянки АДРЕСА_6 , зображено житловий будинок – літера А-1, а і а1 – прибудови, Б-гараж, В- літня кухня, В- тамбур, Г- сарай, Б1 – сарай.
Як вбачається з плану земельної ділянки, на який посилався суд першої інстанції, до квартири АДРЕСА_10 віднесено: частину житлового будинку А-1, а- прибудова, Б1- сарай, тобто, літня кухня до квартири АДРЕСА_8 не віднесена, така в згаданому плані, як належна до квартири АДРЕСА_10 , взагалі не зазначена.
Як стверджують позивачі на плані земельної ділянки АДРЕСА_6 , станом на 1991 рік прямою лінією зображена межа між земельними ділянками позивачів та відповідачів, однак матеріали справи не містять доказів встановлення цієї межі, на підставі яких документів така межа встановлювалась.
В позовній заяві позивачі з посиланням на план земельної ділянки станом на 1991 рік просять зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не чинити їм перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки орієнтовною площею 5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 /ц шляхом зобов`язання відповідачів відновити знищені ними межові знаки (в вигляді паркану) довжиною 5 м, який знаходився на відстані 0,95 м від стіни літньої кухні, позначений на плані літерою Б і по прямій дотикався до стіни належного їм житлового будинку, разом з тим, як вбачається з плану земельної ділянки станом на 1991 рік в такому плані літня кухня, належна до квартири АДРЕСА_8 житлового будинку, відсутня, така в плані земельної ділянки за 1991 рік не відображена.
На підтвердження доводів щодо наявності літньої кухні, яка відноситься до квартири АДРЕСА_10 , позивачі, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, суду не надали, як і не надали суду доказів на підтвердження правомірності будівництва літньої кухні, узаконення будівництва літньої кухні у встановленому законом порядку.
Матеріали справи також не містять доказів дотримання позивачами при будівництві літньої кухні будівельно – технічних норм, а також доказів будівництва літньої кухні з дотриманням відстані відносно межі земельних ділянок, яку позивачі вважають встановленою.
Слід зазначити, що обміри земельних ділянок на відповідність їх площі та контрольні обміри земельної ділянки спеціалізованою організацією не проводились, судова земельна – технічна експертиза у справі з приводу встановлення захоплення відповідачами частини земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивачів, не проводилась, клопотання про проведення такої не заявлялося, акт органу місцевого самоврядування чи інших уповноважених органів на підтвердження захоплення частини земельної ділянки площею приблизно 5 кв. м, не складався.
Твердження позивачів про те, що відповідачі самовільно захопили та незаконно користуються земельною ділянкою площею приблизно 5.0 кв.м, ґрунтуються на припущеннях, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звернення позивачів до Червоноградської міської ради Львівської області з приводу знищення відповідачами межових знаків, не є беззаперечним доказом знищення межових знаків, чинення відповідачами перешкод у користуванні земельною ділянкою приблизною площею 5.0 кв.м, яку позивачі вважають самовільно захопленою відповідачами. 
Слід звернути увагу на те, що в матеріалах справи наявні план земельної ділянки, закріпленої за житловим будинком АДРЕСА_6 , за 1991 рік, копія виготовлена з матеріалів кварталу №37 (т.1 а.с. 96), план земельної ділянки, виготовлений 15.01.2018 року, у яких ширина земельної ділянки відповідачів становить 16.95 м, і ця ширина земельної ділянки не змінювалась з 1991 року.
В плані земельної ділянки, складеному 15.01.2018 року (т.1 а.с.115) ширина земельної ділянки відповідачів (квартира АДРЕСА_7 ), як і біля житлового будинку, так і зі сторони вулиці становить 16.95 м. 
Висновки суду першої інстанції про те, що відповідачів слід зобов`язати не чинити перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивачів від стіни літньої кухні, позначеної на технічному плані літерою «Б» відповідно до плану земельної ділянки АДРЕСА_2 ) станом на 1991 рік шляхом відновлення межових знаків, спростовуються тим, що на плані 1991 року літня кухня під літерою «Б» взагалі не зазначена. 
Наведене спростовує висновок суду першої інстанції, про те, що права позивачів були порушені, такий висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідачі фактично змінили розташування межових знаків в свою користь, тобто здійснили самовільне захоплення та користуються їхньою територією, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів приходить до висновку, що позивачами, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення межі, знищення відповідачами межових знаків (в вигляді паркану) довжиною 5 м, який знаходився на відстані 0,95 м від стіни літньої кухні, позначеній на плані літерою Б і по прямій дотикався до стіни належного їм житлового будинку, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про зобов`язання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_7 не чинити перешкод в користуванні частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 від стіни літньої кухні, позначеної на технічному плані літерою «Б» відповідно до плану земельної ділянки АДРЕСА_2 ) станом на 1991 рік шляхом відновлення межових знаків, то позовні вимоги позивачів про забезпечення їм вільного та безперешкодного користування відповідною частиною земельної ділянки, як такі, що є похідними, до задоволення також не підлягають, 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 липня 2020 року – скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 14.06.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М. 

Цяцяк Р.П.