УХВАЛА

22 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 540/2821/19
адміністративне провадження № К/9901/12334/21
Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Загороднюк А.Г., перевіривши касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі №540/2821/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду про поновлення на роботі та різниці у середньому заробітку за час затримки виконання судового рішення після підвищення оплати праці,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Міністерства юстиції України, в якому просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з Головного територіального управління юстиції у Херсонській області та з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі із розрахунку 737,59 грн. за кожен робочий день за період з 07 листопада 2019 року по 19 січня 2020 року у розмірі 36141,91 грн.; невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення з урахуванням надбавки за 5 ранг державного службовця, що встановлено з 02 червня 2018 року та яка не стягнута за рішеннями судів у інших судових справах, а саме: за період з 02 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 5807,97 грн. з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів, за період з 01 січня 2019 року по 06 листопада 2019 року у розмірі 8336,61 грн. з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів, встановити судовий контролю за виконанням рішення суду, стягнути судові витрати.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року, позов задоволено частково та з урахуванням ухвали про виправлення описки від 20 липня 2020 року стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 36141,91 грн. за час затримки виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року № 821/858/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Херсонській області за період з 07 листопада 2019 року по 19 січня 2020 року, з відрахуванням до бюджету обов`язкових платежів. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення з урахуванням надбавки за 5 ранг державного службовця, що встановлено з 02 червня 2018 року та яка не стягнута за період з 02 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 5807,97 грн., з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів, за період з 01 січня 2019 року по 06 листопада 2019 року в розмірі 8336,61 грн., з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій Міністерства юстиції України звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.
Ухвалами Верховного Cуду від 02 березня 2021 року та від 29 березня 2021 року касаційну скаргу Міністерства юстиції України повернуто скаржнику, так як у скарзі відсутні визначені законом підстави касаційного оскарження.
05 квітня 2021 року Міністерством юстиції України подано до Верховного Суду касаційну скаргу.
З 08 лютого 2020 року набрали чинності норми Закону України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" пунктом 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" якого установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Так, згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України (в чинній редакції) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Із системного аналізу наведених положень процесуального закону висновується, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
У касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначаючи, що судами попередніх інстанцій застосовано норму права статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду у справах №814/709/16 від 11 квітня 2018 року, №813/6551/15 від 11 липня 2018 року, №805/5097/15-а від 14 березня 2018 року, №340/41/17 від 22 листопада 2018 року, №805/5003/15-а від 12 грудня 2018 року. Та зазначає, що позивач в період від 07 листопада по 19 січня 2020 року був офіційно працевлаштований, а відповідно до судової практики, середній заробіток повинно бути стягнуто за період до моменту працевлаштування позивача на іншій роботі чи отримання доходу від підприємницької роботи.
Проте Верховний Суд вважає за необхідне зазначити останні висновки Верховного Суду щодо застосування статті 236 КЗпП України висловлені в постанові від 16 квітня 2020 року у справі №540/654/19 та від 12 серпня 2020 року у справі №2140/1510/18. Відповідно до зазначених правових висновків стаття 236 КЗпП України, так само як і стаття 235 КЗпП України, не передбачають підстав, на основі яких сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, може бути зменшена. 
Зокрема у постанові від 12 серпня 2020 року у справі №2140/1510/18, Верховний Суд зазначив, що доводи відповідача про те, що позивач протягом спірного періоду був працевлаштований та отримував заробітну плату могли б бути слушним за іншого законодавчого регулювання, яке передбачало б таку умову/підставу для зменшення суми середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на посаді чи за час вимушеного прогулу. З огляду на те, що КЗпП таких положень не містить, аргументи відповідача не спростовують висновки судів попередніх інстанцій.
Також скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не було враховано, що коефіцієнт коригування заробітної плати повинен розраховуватися шляхом ділення посадового окладу, встановленого працівникові після підвищення, на посадовий оклад, яки був у працівника до підвищення заробітної плати. Тобто, як зазначає скаржник, судами передніх інстанцій не було враховано постанову Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі №804/3000/18, постанову від 24 квітня 2020 року у справі №815/5976/14, постанову від 14 травня 2020 року у справі №805/4031/17-а.
Однак у постановах Верховного Суду по вищезазначенх справивах досліджувалось питання щодо звільнення із позивачів у зв`язку зі скороченням штатної чисельності відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Верховний Суд проаналізувавши вказану підставу касаційного оскарження прийшов до висновку, що правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі №804/3000/18, постанову від 24 квітня 2020 року у справі №815/5976/14, постанову від 14 травня 2020 року у справі №805/4031/17-а, про які зазначає заявник, стосуються інших фактичних обставин справи, установлених судами, тому посилання скаржника на те, що постанова суду апеляційної інстанції у цій справі ухвалена без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у вказаних постановах Верховного Суду, є безпідставними.
Суд звертає увагу скаржника, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.
Скаржник також просить відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справ №826/808/16 застосовану судом апеляційної інстанції під час вирішення справи по суті. Обґрунтовуючи підстави для відступлення від такої позиції скаржник фактично посилається на те, що правова позиція, яку використав суд висловлена за інших підстав, та стосується іншої норми права, а саме статті 235 КЗпП України. 
Проте, суд касаційної інстанції, наголошує, що твердження скаржника, що застосований, судом апеляційної інстанції, правовий висновок висловлений за іншого правового регулювання не може вважатися підставою для відступлення від висновку Великої Палати Верховного Суду.
Також Верховний Суд наголошує, що ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2021 року касаційна скарга Міністерства юстиції України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі №540/2821/19 вже була повернута скаржнику. В первинній касаційні скарзі, скаржником зазначалася підстави касаційного оскарження аналогічні підставам зазначеним в даній скарзі. Скаржник повторно звернувся до Верховного Суду не змінюючи тексту касаційної скарги, тобто формально підійшов до оформлення касаційної скарги.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
За таких обставин касаційну скаргу необхідно повернути як таку, що не містить підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України. 
Керуючись статтями 328, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі №540/2821/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду про поновлення на роботі та різниці у середньому заробітку за час затримки виконання судового рішення після підвищення оплати праці повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя:                                                                                          А.Г. Загороднюк