справа № 752/16310/19                                      головуючий у суді І інстанції Плахотнюк К.Г.
провадження № 22-ц/824/5196/2021                суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
16 червня 2021 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення юридичного факту, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з заявою та просили встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у реанімаційному відділенні Луганської обласної клінічної лікарні внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. 
Заява обґрунтована тим, що 18 вересня 2014 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України загинув син ОСОБА_3 , рідний брат ОСОБА_2 та рідний дядько ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_4 був цивільною особою, зареєстрований та мешкав за адресою АДРЕСА_1 , займав посаду керівника та співзасновника ПП Фірма «РЕЛЬЄФ», яка займалась видобутком, оптовою та роздрібною торгівлею кам`яним вугіллям, юридична адреса АДРЕСА_1 , фактичне місцезнаходження м. Свердловськ, Луганської області, шахтоділянка у межах поля закритої шахти Ленінська. У період з серпня по вересень 2014 року на окупованій території міста Луганська та прилеглій до міста території Луганської області військовими підрозділами збройних сил Російської Федерації і підконтрольними ним незаконними збройними формуваннями здійснювалась активна фаза бойових дій, влаштовувались постійні обстріли цивільного населення на вже захоплених частинах територій Луганської області, серед яких на той час вже було місто Луганськ, де мешкав ОСОБА_4 . Незаконними збройними формуваннями, підконтрольними збройним силам Російської Федерації, здійснювалося мародерство, викрадення цивільних з метою легкої наживи, викупу, здійснювались постійні пограбування як цивільного населення, так і домівок, житлових і нежитлових приміщень, тощо. У зазначений період ОСОБА_4 знаходився за місцем свого мешкання та у місті Луганськ, не мав можливості залишити місто через загрозу втрати та пошкодження особистого майна приватної власності, продовжував виконувати свої обов`язки керівника ПП «Фірма «Рельєф» з метою недопущення захоплення та пограбування підприємства та збереження його об`єктів рухомого та нерухомого майна. Приблизно 15 вересня 2014 року з ОСОБА_4 зник будь-який зв`язок та будь-яка інформація про його місцезнаходження була відсутня. Приблизно в період з 15 вересня 2014 року до 29 вересня 2014 року заявниками власними силами здійснювалися усі можливі спроби з пошуку ОСОБА_4 та встановлення його місцезнаходження. За результатом довгих пошуків, приблизно 29 вересня 2014 року від лікарського складу Луганської обласної клінічної лікарні стало відомо про смерть ОСОБА_4 від вогнепального поранення. У лікарському свідоцтві про смерть зазначено, що смерть ОСОБА_4 настала від гострої крововтрати через вогнепальне шпульове сковзне поранення правового стегна з ушкодженням кровоносних судин. Ушкодження отримано внаслідок воєнних операцій при обстрілі. ОСОБА_4 загинув через збройну агресію Російської Федерації та воєнний конфлікт, розпочаті Російською Федерацією проти України на території Луганської області, внаслідок чого було порушено невід`ємне право ОСОБА_4 на життя і здоров`я, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 рокуу задоволенні заяви  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявники посилаються на аналогічні обставини, які зазначено в заяві, та вказують на те, що під час розгляду схожої категорії справ суди в Україні враховують висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»). Факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України знайшов своє підтвердження та є загальновідомим. Викладені у заяві обставини встановлюють причинний зв`язок між смертю ОСОБА_4 та збройною агресією Російської Федерації та воєнним конфліктом, розпочатими Російською Федерацією проти України на території Луганської області. Висновки суду першої інстанції суперечать ст. 124 Конституції України та ч. 2 ст. 315 ЦПК України, оскільки законодавець не визначив іншого способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між загибеллю особи та військовою агресією Російської Федерації. Звернення заявників в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, обумовлено необхідністю визначення статусу ОСОБА_4 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених нормами міжнародного гуманітарного права (що складається з Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12 серпня 1949 року, Додаткових протоколів до них, інших міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та отримання заявниками допомоги від гуманітарних організацій (Міжнародного Комітету Червоного Хреста, Міжнародної Федерації товариств Червоного Хреста і Червоного півмісяця. Товариства Червоного Хреста України). При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявників.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 02 жовтня 2014 року відділом судово-медичних експертиз трупів Луганського обласного бюро судових експертиз видано лікарське свідоцтво про смерть № 1641 та довідку про причину смерті з відомостями про те, що ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер у реанімаційному відділенні Луганської обласної клінічної лікарні 18 вересня 2014 року. Згідно з вказаним свідоцтвом смерть настала внаслідок ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних операцій. Причина смерті встановлена судово-медичним експертом на підставі розтину, в ході якого встановлена причина смерті, а саме: гостра крововтрата через вогнепальне кульове сковзне поранення правого стегна з ушкодженням кровоносних судин; дата - 16 вересня 2014 року; місце та обставини - при обстрілі (а.с.68-69).
Верховна Рада України 15 квітня 2014 року прийняла Закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», що стосувався АРК та м. Севастополя, відповідно до статті 2 якого, ним визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації.
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-УІП було затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому, зокрема, зазначено, що Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором.
Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-УНІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту України також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України.
Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, якою визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Отже, факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявники не вказали на обставини, які доводять визнання державою Україна факту смерті ОСОБА_4 та не подали належних і допустимих доказів цих обставин, зокрема, свідоцтва про смерть. При цьому, заявники не вказали на обставини, які унеможливлюють подання ними таких доказів, не заявляли клопотання про їх витребування. Також заявниками не підтверджено документально наявність відмови уповноваженого органу у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_4 . Недоведеним є також причинний зв`язок між збройною агресією Російської Федерації проти України та смертю ОСОБА_4 . Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_4 був військовозобов`язаним або ж волонтером і саме лише його перебування на тимчасово окупованій території становило потенційний ризик для його життя та здоров`я. Матеріали справи не містять офіційного підтвердження фактів обстрілу мирного населення та міста Луганськ у період, вказаний заявниками.
Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до вимог ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки, і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з заявою, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали суду належних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог. Суду надано лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті, в яких зазначено лише те, що причиною смерті є вогнепальне кульове сковзне поранення правого стегна з ушкодженням кровоносних судин. 
Однак, заявниками не надано інших доказів, які б у своїй сукупності з лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті, дали можливість встановити обставини, на які посилаються заявники. Наданими документами не встановлено ким, коли та при яких обставинах ОСОБА_4 було нанесено вогнепальне кульове сковзне поранення та що таке поранення безпосередньо пов`язане зі збройною агресією. 
Отже, заявниками не доведено причинний зв`язок між смертю ОСОБА_4 та збройною агресією Російської Федерації проти України. 
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.       
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

 
Головуючий                                                                     Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                           Кашперська Т.Ц.
                                                                
Яворський М.А.