ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11618/19                                            Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Шевченко Н.М.,                                                                                                                                                   Суддя-доповідач Кобаль М.І.                                          

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Кузьмишиної О.М., Степанюка А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС в місті Києві) в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0120084202 від 22.11.2018;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0120054202 від 22.11.2018;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0120064202 від 22.11.2018;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0120074202 від 22.11.2018.
Рішенням Оружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року в задоволенні значеного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року  Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Оружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору фізичної особи ОСОБА_1 складено акт № 4466/26-15-42-02-30/ НОМЕР_1 від 06.11.2018 року (далі по тексту - акт перевірки).
У висновках акту перевірки зазначено про встановлені порушення п. 179.1 ст. 179 із урахуванням вимог п. п.  49.18.4  п.  49.18  ст.  49 ПК України, пп. «а» п. 176.1 ст. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України, пп. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168, з урахуванням вимог пп. «д» пп.  164.2.17  п.  164.2  ст.  164 ПК України, пп. 1.2, 1.3 п. 161  підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України.
На підставі виявлених порушень ГУ ДФС у м. Києві складено відносно ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення (далі по тексту - оскаржувані ППР):
- № 0120084202 від 22.11.2018 року, яким нараховано суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 554,12 грн. та за штрафними санкціями - 138,53 грн.;
- № 0120054202 від 22.11.2018 року, яким нараховано суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 6649,42 грн. та за штрафними санкціями - 1662, 36 грн.;
- № 0120064202 від 22.11.2018 року, яким застосовано штрафну санкцію за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 510,00 грн.;
- № 0120074202 від 22.11.2018. яким застосовано штрафну санкцію за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 170,00 грн.
Вважаючи оскаржувані ППР протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що викладені в акті перевірки та відзиві обставини знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а тому оскаржувані ППР є правомірними, а тому не підлягають скасуванню.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, даний спір виник через неоднакове застосування порядку розрахунку бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб.
Так, між ОСОБА_1 (позичальник) та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) укладено наступні договори:
1) № 014/0222/82/0314734 від 27.02.2014 (кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_1 отримував кредитні кошти на поворотній основі з відсотками у сумі 33 578,86 грн.;
2) договором від 09.10.2017 року зобов`язання по договору № 014/0222/82/0314734 від 27.02.2014 припинені, сторони погодились, що кредитний договір вважається розірваним, а наступні боргові зобов`язання прощеними:
- Основний борг - 25    128,02 грн.;
- Проценти, нараховані за користування кредитом - 4047,01 грн.;
- Пеня за порушення строків повернення заборгованості - 29061,21 грн.
3) № 010/0222/82/0335343 від 30.05.2014 (кредитний договір) за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитний ліміт на картці у розмірі 9800,00 грн.;
4) договором від 09.10.2017 року зобов`язання по договору № 010/0222/82/0335343 від 30.05.2014 року припинені, сторони погодились, що кредитний договір вважається розірваним, а наступні боргові зобов`язання прощеними:
- Основний борг - 11813,22 грн.;
- Проценти, нараховані за користування кредитом - 151,47 грн.;
- Пеня за порушення строків повернення заборгованості - 0,00    грн.
Пунктом 5 договорів від 09.10.2017 позивача повідомлено про обов`язок, регламентований правовими положеннями пп. 164.2.17  «д» п. 164.2 ст. 164 ПК України.
Разом з тим, ОСОБА_1 вважає, що прибутку не отримував, з огляду на що, ним не вчинялось порушень, а оскаржувані ППР є протиправними та підлягають скасуванню.
Так, в матеріалах справи містяться копії виписок з рахунків, відповідно до яких за розрахунками позивача за кредитним договором № 014/0222/82/0314734 від 27.02.2014 останнім сплачено 42 409,27 грн., включаючи відсотки, а за кредитним договором № 010/0222/82/0335343 від 30.05.2014 - 67883,28 грн. Відтак, за висновком позивача, за кредитними договорами він отримав збиток, у той час як прибуток за 2017 рік склав 0,00 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 22 Конституції України  права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі по тексту - ПК України) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пп.  191.1.2, пп.  191.1.2 п.  191.1  ст. 191  ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом  41.1.1 пункту  41.1  статті  41  цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу:  здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків; контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів.
Розділом ІV ПК України  регламентований порядок справляння податку на доходи фізичних осіб (ПДФО).
Згідно з п.  162.1.1,  162.1.3  п.  162.1  ст. 162 ПК України платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; податковий агент.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі  ст. 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.
За приписами пп. «д» пп.  164.2.17  п. 164.2  ст. 164 ПК України  дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді: основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.
Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама собою ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, у разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.
Крім того, посилання скаржника про те, що останнім сплачено за кредитними договорами суму більшу, ніж отримано грошових коштів від банку не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1  ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
За приписами  ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Сплата особою процентів за користування грошовими коштами за визначенням не є тотожним сплаті основного боргу, відтак, твердження апелянта про те, що він здійснив переплату банку за кредитними договорами, оскільки визначена ним сплачена за кредитними договорами сума коштів складається із частини основного боргу та процентів за користування наданими коштами, є необґрунтованою відповідно до правових положень вищезазначеного законодавства, а тому не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, станом на дату припинення кредитних договорів, ОСОБА_1 отримав додаткове благо у вигляді зняття зобов`язання зі сплати основного боргу в сумі 25 128,02 грн. за кредитним договором № 014/0222/82/0314734 від 27.02.2014 та 11813,22 грн. за кредитним договором № 010/0222/82/0335343 від 30.05.2014, загальна сума - 36 941,24 грн. прощеного кредитором основного боргу.
Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається до його оподатковуваного доходу та є об`єктом оподаткування ПДФО. 
Разом з тим, проценти, які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, не є доходом, який призводить до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 25.04.2019 року по справі № 820/4362/18.
Із акту перевірки убачається, що за 2017 рік податковим органом визначено загальний річний оподатковуваний дохід у розмірі 36 941,24 грн., що відповідає наведеним вище розрахункам. 
З огляду на зазначене, посадовими особами ГУ ДФС у м. Києві вірно розраховано базу оподаткування ПДФО ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 167.1  ст.  167 ПК України  ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Таким чином, належною до сплати сумою ПДФО за отриманий прибуток у вигляді прощеного основного боргу за кредитними договорами є 6649,42 грн. (36 941,24 грн.* 18%).
Відповідно до п. п. 168.2.1  п.  168.2  ст.  168 ПК України  платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.
Фактом укладення договорів 09.10.2017 року, якими ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) визнав, зокрема, суми основного боргу такими, що не підлягають повернення, останній також зняв з себе зобов`язання податкового агента, відтак ОСОБА_1 отримав дохід від особи, що не є податковим агентом, а тому був зобов`язаний подати відповідну декларацію та сплатити відповідну суму ПДФО.
Як встановлено в акті перевірки та не заперечується ОСОБА_1 , останній не склав та не подав декларацію з ПДФО за 2017 рік, в якому отримав прибуток у вигляді прощеного основного боргу за кредитними договорами.
За приписами п. 54.1  ст.  54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Згідно з пп.  54.3.2  п.  54.3  ст. 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, або завищення суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає поверненню з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.
Статтею 123 ПК України визначені штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у разі визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання.
Відповідно до п. 123.1 ст. 123 ПК України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1,    54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту  54.3 статті  54  цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.
Таким чином, ГУ ДФС у м. Києві у оскаржуваному ППР № 0120054202 від 22.11.2018 року правомірно нараховано податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 6649,42 грн., а також 1662,36 грн. (6649.,42 грн * 25 %) штрафних санкцій.
Забезпечення виконання податкових зобов`язань регламентоване ст. 176 ПК України, відповідно до пп. «а» п. 176.1 якої платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.
Пунктом  44.1  ст. 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
За приписами п.  121.1  ст.  121 ПК України  (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених    статтею 44    цього Кодексу  строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.
Наведене порушення відображене в акті перевірки та не заперечується позивачем, натомість оскаржуване ППР № 0120064202 від 22.11.2018 року, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 510,00 грн. також правомірно направлено позивачу.
Відповідно до п. 179.1  ст.  179 ПК України  платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього  Кодексу.
Неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту  49.2 статті 49  цього  Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання (п. 120.1 ст.  120 ПК України в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
Оскільки позивач не вважав своїм обов`язком сплачувати податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік, і відповідна декларація подана не була, відповідно до п.  120.1 ст. 120 ПК України, штраф  у оскаржуваному ППР №    0120074202 від 22.11.2018 року податковим органом правомірно застосовано до позивача.
Щодо оскаржуваного ППР № 0120084202 від 22.11.2018 року, яким нараховано податкове зобов`язання з військового збору та накладено штраф, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Правовими положеннями п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ  ПК України встановлено, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом  162.1 статті  162  цього  Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні; б) платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов`язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.
Суд зазначає, оскільки ОСОБА_1 отримав дохід інший, ніж у вигляді заробітної плати, зважаючи на те, що діяв без податкового агента і був особисто відповідальним за нарахування та сплату військового збору у розмірі 1,5 % від визначеного вище по тексту рішення об`єкта оподаткування, який становить 36 941,24 грн., останній був зобов`язаний сплатити суму військового збору за визначеним об`єктом оподаткування 554,12 грн. (36 941,24 грн. * 1,5 %).
Крім того, ГУ ДФС у м. Києві, на підставі пп. 54.3.2  п. 54.3 ст.  54 ПК України, самостійно нарахувало відповідне грошове зобов`язання зі сплати військового збору, за що правомірно застосовано штраф в розмірі 25 %, згідно з п. 123.1  ст. 123 ПК України.
Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, оскільки оскаржувані ППР прийняяті податковим органом правомірно, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Оружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          О.М. Кузьмишина

                                                                                                              А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 18.05.2021 року