ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«08» червня 2021 року 
м. Харків
справа № 641/5217/15-ц
провадження № 22ц/818/1538/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б. 
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю. 
учасники справи: 
позивач – фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_2 , 
відповідач – ОСОБА_3 , представниці відповідача – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2015 року в складі судді Григор`єва Б.П.
в с т а н о в и в:
У травні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 червня 2009 року і до кінця грудня 2009 року він перебував у лікарні у зв`язку з отриманням травми. У цей час ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбних відносинах з його дочкою, приїхав до його підприємства і заявив працівникам, що саме він за його відсутності буде керувати справами у його бізнесі.

Вказав, що вже після виходу з лікарні він дізнався, що за час його відсутності ОСОБА_3 без його відома протягом декількох місяців брав із каси гроші на загальну суму 111 498,00 грн, при цьому розписався за їх отримання в касовій книзі.

Крім того, він дізнався, що за час його відсутності без його відома за безпосереднім керівництвом ОСОБА_3 було розібрано декілька будівель, що належали йому на праві власності.

Зазначив, що висновками судової будівельно-технічної експертизи, судово-товарознавчих експертиз визначено, що матеріальна шкода, завдана внаслідок розукомплектування нежитлової будівлі - комплексу паливного складу № 94 за адресою: АДРЕСА_1 , склала 229 363 грн; вартість викрадених у нього будівельних матеріалів склала 6843,60 грн та 76 785,00 грн.

Вказав, що в результаті протиправних дій відповідача йому завдана моральна шкода, яка виразилась у значних душевних хвилюваннях, порушенні звичайного ритму життя, яку він оцінює у 70 000,00 грн.

Також, він був змушений звернутись до фахівців у галузі права за професійною правничою допомогою, вартість якої склала 4000,00 грн.

Просив стягнути з відповідача на його користь 111 498,00 грн незаконно отриманих з касової книги грошей; 229 363,00 грн матеріальної шкоди, завданої в результаті розукомплектування нежитлової будівлі - комплексу паливного складу № 94 за адресою: АДРЕСА_1 та відчуження відповідачем отриманих будівельних матеріалів; 6843,60 грн та 76 785,00 грн - вартість втрачених внаслідок протиправних дій відповідача будівельних матеріалів з урахуванням зносу; 70 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2015 року позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 – задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 424 489,60 грн, моральну шкоду в розмірі 70 000 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн, а всього – 498 489,60 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати у розмірі 3654,00 грн.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду у листопаді 2020 року ОСОБА_3 подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2020 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду – залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, порушив норми процесуального права, а саме, не повідомив його належним чином про розгляд справи. У зв`язку з судовими спорами між ним та дочкою позивача він з 31 серпня 2013 року не проживає за місцем реєстрації та позбавлений можливості отримувати будь-яку кореспонденцію за цією адресою. Зазначені обставини і його адреса для листування позивачу достеменно відомі та встановлювались при розгляді іншої справи за його позовом до дочки позивача ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю. Судом першої інстанції не призначались експертизи, не було допитана свідка – бухгалтера, яка нібито давала йому кошти з каси. Позивачем пропущено строк позовної давності. Позивач не надав доказів того, що він з 04 червня 2009 року до кінця грудня 2009 року перебував на лікуванні. У наданих позивачем копіях аркушів так званої касової книги міститься не його підпис, експертиза з цього приводу не призначалась, оригінал касової книги не оглядався. Він ніколи будь-яких будівель, що належали б позивачу, без його вказівки та розпорядження не розбирав, за його відсутності не керував справами у його бізнесі, не брав коштів з каси без його відома. Зазначив, що під час перебування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на лікуванні його бухгалтер ОСОБА_7 за його особистим розпорядженням брала гроші з каси та передавала через нього на лікування. Він не брав участі у будь-яких слідчих діях, не надавав пояснень у жодному кримінальному провадженні. Матеріали кримінального провадження, на яке посилається позивач, не витребувались. Його вина у вчиненні будь-якого злочину вироком суду не встановлена. Надані позивачем висновки експертиз викликають сумніви у їх правильності, оскільки при їх складанні використано лише пояснення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . У межах розгляду цієї справи позивач клопотання про призначення експертиз не заявляв. Підстав для відшкодування моральної шкоди також немає. Вказав, що метою звернення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до суду з позовом у цій справі було подальше примусове виконання судового рішення за рахунок належної йому Ѕ частини квартири, придбаної у шлюбі з дочкою позивача - ОСОБА_8 

ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду апеляційної інстанції від представника фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу та 08 червня 2021 року - пояснення, в яких він фактично виклав позовні вимоги. Також, посилався на те, що суд першої інстанції не порушував норми процесуального права, оскільки повідомляв ОСОБА_3 саме за місцем його реєстрації. Іншої адреси відповідача позивачу не було відомо.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції надано від сторін клопотання про долучення доказів у справі, виклик свідків та витребування доказів, які залишено без задоволення на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити, заочне рішення суду – скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що протиправними діями відповідача позивачу завдана матеріальна та моральна шкода.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 з 17 листопада 2007 року по 22 листопада 2011 року перебував у шлюбі з ОСОБА_8 – дочкою ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 з 02 квітня 2001 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а. с. 3-5).

Позивачем надано копії таблиць, які, як він зазначає, є його касовою книгою за 2009 рік. З вказаних таблиць вбачається, що за період з 09 червня 2009 року по 02 вересня 2009 року видано коштів на загальну суму 111 498,00 грн, а саме 09 червня - 3000,00 грн, 12 червня – 18 950,00 грн, 26 червня – 5000,00 грн, 22 068,00 грн, 07 липня - 28 900,00 грн, 08 липня – 2700,00 грн, 10 липня – 12 670,00 грн, 17 липня – 8210,00 грн, 06 серпня – 2000,00 грн, 01 вересня – 5000,00 грн, 02 вересня – 3000,00 грн. Призначення коштів вказано як «видано ОСОБА_9 », «видача готівк. Юрі», 26 червня зазначено «готівк. ОСОБА_10 ». Поряд із зазначенням суми коштів проставлено підписи (а. с. 7-12).

ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення щодо нього ОСОБА_3 шахрайства, на підставі якої відкрито кримінальне провадження № 12013220370001292 (а. с. 110).

З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4819 від 23 липня 2014 року за матеріалами кримінального провадження № 12013220370001292, складеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса, вбачається, що розмір матеріальної шкоди в результаті розумкоплектування нежитлової будівлі - комплексу паливного складу № 94, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме на 01 жовтня 2009 року, складає 229 363,00 грн (а. с. 28-37).

Як вбачається з висновку судово-товарознавчої експертизи № 4792 від 17 липня 2014 року за матеріалами кримінального провадження № 12013220370001292, складеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса, на вирішення експерта поставлено питання щодо вартості викрадених у потерпілого ОСОБА_1 будівельних матеріалів на момент вчинення кримінального правопорушення 01 жовтня 2009 року, а саме: блоків фундаментних ФС-5 у кількості 20 штук, блоків фундаментних ФС-3 у кількості 15 штук, плит перекриття залізобетонних ПК-54-12 у кількості 6 штук, плит перекриття залізобетонних ПК 30-12 у кількості 4 штук, блоків стінових 1,8 х 1,2 у кількості 18 штук, блоків стінових 2 х 0,5 у кількості 55 штук, блоків стінових 1,7 х 1,2 у кількості 55 штук, цегли білої силікатної у кількості 5 тисяч штук. Експертом визначено, що загальна ринкова вартість виробів, зазначених в постанові, визначена з урахуванням зносу на 01 жовтня 2009 року та складала 6843,60 грн. Визначити ринкову вартість інших будівельних матеріалів, зазначених у постанові, не видалось можливим з причин, зазначених у дослідницькій частині висновку (а. с. 38-45).

З висновку судово-товарознавчої експертизи № 7004 від 17 липня 2014 року за матеріалами кримінального провадження № 12013220370001292, складеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса, вбачається, що на вирішення експерта поставлено питання щодо вартості викрадених у потерпілого ОСОБА_1 будівельних матеріалів на момент вчинення кримінального правопорушення 01 жовтня 2009 року, а саме: плит перекриття залізобетонних ПК 54-12 у кількості 6 штук, плит перекриття залізобетонних ПК 30-12 у кількості 4 штук, блоків фундаментних ФС-3 у кількості 15 штук, плит перекриття пустотних розмірами 1,2 х 5,8 у кількості 156 штук, плит перекриття пустотних розмірами 1,2 х 6 у кількості 6 штук, плит перекриття пустотних розмірами 1,5 х 6 у кількості 4 штук, плит перекриття пустотних розмірами 1,0 х 6 у кількості 4 штук, плит перекриття ПНС розмірами 1,5 х 6 у кількості 38 штук, цегли білої силікатної у кількості 101700 штук, перемичок залізобетонних брускових віконних 2ПБ 22-3 у кількості 47 штук, сходових маршів розмірами 2720 х 1200 х 254 мм у кількості 2 штук. Експертом встановлено, що загальна ринкова вартість виробів, зазначених в постанові, визначена з урахуванням зносу на 01 жовтня 2009 року, складала 76 785,00 грн. Визначити ринкову вартість інших будівельних матеріалів, зазначених у постанові, не видалось можливим з причин, зазначених у дослідницькій частині висновку (а. с. 46-53).

Також фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 надано копії договорів купівлі-продажу, накладних, квитанцій, рахунків-фактур за період з 2006 року по жовтень 2009 року на підтвердження придбання ним будівельних матеріалів, а саме: накладна №18 від 16 жовтня 2009 року на суму 6020,00 грн, договір № 21 від 13 жовтня 2009 року на суму 6020,00 грн, накладна № 7 від 24 березня 2009 року на суму 13 860,00 грн, квитанція № 70 від 16 березня 2009 року на суму 13 860,00 грн, рахунок – фактура № 27 від 12 березня 2009 року на суму 13 860,00 грн, договір № 4 від 12 березня 2009 року, накладна № 8 від 24 березня 2009 року на суму 11 227,00 грн, квитанція №71 від 16 березня 2009 року на суму 11 227,00 грн, рахунок-фактура від 12 березня 2009 року № 216 на суму 11 227,00 грн, договір купівлі-продажу №5 від 11 березня 2009 року на суму 11 227,00 грн, накладна №4 до договору №2 від 23 лютого 2009 року на суму 38 019,00 грн, квитанція № 16 від 23 лютого 2009 року на суму 38 019,00 грн, рахунок-фактура №14 від 23 лютого 2009 року на суму 38 019,00 грн, договір №2 від 23 лютого 2009 року на суму 38 019,00 грн, накладна №1 від 29 січня 2009 року на суму 15020,00 грн, рахунок №1 від 27 січня 2009 року на суму 15020,00 грн, договір від 27 січня 2009 року на суму 15020,00 грн, накладна №28 від 13 вересня 2006 року на суму 2520,00 грн, квитанція №102 від 12 вересня 2006 року на суму 2520,00 грн, рахунок № 28 від 12 вересня 2006 року на суму 2520,00 грн, договір купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року на суму 2520,00 грн, накладна від 02 вересня 2008 року на суму 10 000,00 грн, платіжне доручення №75 від 12 вересня 2008 року на суму 10 000,00 грн, рахунок №30 від 10 вересня 2008 року на суму 10 000,00 грн, накладна №10 від 15 травня 2006 року на суму 3190,00 грн, рахунок №7 від 10 травня 2006 року на суму 3190,00 грн, договір від 10 травня 2006 року на суму 3190,00 грн, накладна від 27 квітня 2006 року на суму 1870,00 грн, платіжне доручення №27 від 21 квітня 2006 року на суму 1870,00 грн, договір купівлі-продажу від 21 квітня 2006 року (а. с. 64-94).

За надання правничої допомоги фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 сплачено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 4000,00 грн, що підтверджується договором Ф-№28/4 про надання юридичних послуг від 28 квітня 2015 року, актом до договору від 31 серпня 2015 року та копією рахунку-фактури № П-00000042 від 28 квітня 2015 року і квитанції № 668857 (а. с. 94-98).

Оскаржуване заочне рішення суду у цій справі звернуто до примусового виконання. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. від 07 травня 2020 року відкрито виконавче провадження. В ході примусового виконання судового рішення 16 липня 2020 року відбулись електронні торги, на яких реалізована належна ОСОБА_3 Ѕ частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Покупцем цього майна став фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , який 11 вересня 2020 року подарував його своїй дочці ОСОБА_11 (а. с. 184-191).

Пунктом третім частини другої  статті 11 Цивільного кодексу України  встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальною юридичною підставою всіх видів юридичної відповідальності вважається порушення норми права. Фактичною підставою цивільно-правової відповідальності є правопорушення як юридичний факт.

Цивільне правопорушення - це протиправна дія або бездіяльність особи, що порушує норми актів цивільного законодавства або умови договору, і з якою договір або закон пов`язують виникнення цивільно-правової відповідальності.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, а також вини заподіювача шкоди.

Поведінка особи визнається протиправною, якщо вона не відповідає вимогам права, вираженим в актах цивільного законодавства або договорі. Недоговірна відповідальність виникає лише у разі завдання шкоди неправомірними діями правопорушника (частина 1 статті 1166 ЦК). У разі ж завдання шкоди правомірними діями, цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, протиправний характер діяння є універсальною типовою умовою цивільно-правової відповідальності. Якщо порушуються цивільні відносини, які виникають на підставі будь-яких юридичних фактів, крім договору (відповідно при недоговірній відповідальності), протиправним визнається діяння особи, що порушує заборони, а також прямі приписи певної поведінки учасників правовідносин, встановлені в нормах права.
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. 

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально - правовому і процесуальному значеннях. Як загально - правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне правоположення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ,  заподіяних  фізичній  чи  юридичній  особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.
У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. 

Чинне законодавство не містить методики чи способів  обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі фізична особа-підприємець ОСОБА_1 вважав свої права порушеними протиправними діями ОСОБА_3 щодо незаконного заволодіння його грошовими коштами та майном.

Тобто, у цій справі спір фактично стосується деліктних правовідносин, відшкодування шкоди, завданої злочином, де необхідно встановити вину, яка є однією з обов`язкових підстав цивільно-правової відповідальності. 

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання йому матеріальної та моральної шкоди діями відповідача із протиправного заволодіння його майном.

Матеріали справи свідчать про те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину щодо нього, на підставі якої відкрито кримінальне провадження. Проте, відомостей щодо того, що ОСОБА_3 у цьому кримінальному провадженні має статус підозрюваного чи обвинувачуваного, або щодо ухвалення стосовно нього вироку суду, матеріали справи не містять.

Надані позивачем в межах даної цивільної справи докази не свідчать про спричинення йому шкоди протиправними діями відповідача. 

Так, надані ним висновки експертиз у кримінальному провадженні свідчать лише про розмір завданих збитків, однак жодним чином не підтверджують, що втрата майна позивача відбулась з вини ОСОБА_3 .

Надані позивачем копії квитанцій, договорів, рахунків-фактур та накладних також підтверджують лише факт придбання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 будівельних матеріалів, однак не свідчать про вину ОСОБА_3 у їх викраденні чи знищенні. Крім того, накладна від 16 жовтня 2009 року та договір купівлі-продажу від 13 жовтня 2009 року складені вже після вчинення злочину щодо ОСОБА_1 , який мав місце 01 жовтня 2009 року, як зазначено у висновках експертиз.

З копій таблиць, які, зі слів позивача, є його касовою книгою за 2009 рік також не вбачається, що ОСОБА_3 неправомірним шляхом заволодів коштами фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Доказів того, що ці таблиці дійсно є касовою книгою, що належить позивачу, суду не надано. Призначення коштів вказано як «видано ОСОБА_9 », «видача готівк. ОСОБА_12 », 26 червня зазначено «готівк. ОСОБА_10 ». Тобто, з них неможливо достеменно встановити, що кошти отримані саме ОСОБА_3 певним незаконним чином.

Вироку суду щодо зазначених обставин із заволодіння грошовими коштами, який би встановлював вину відповідача у вчиненні кримінального правопорушення, позивачем не надано.

В суді апеляційної інстанції сторони підтвердили, що вироку суду немає. Представник позивача вважав, що для повного з`ясування обставин справи необхідно долучити до матеріалів справи копії протоколів допитів осіб з кримінальної справи, які отримані ним після ухвалення судового рішення та викликати свідків, а представниці відповідача – інформацію щодо кримінальної справи з переліком питань, посилаючись на те, що такі клопотання не були заявлені в суді першої інстанції, оскільки необхідності у цьому не було. Зазначені клопотання залишено без задоволення на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України.

Таким чином, оскільки у діях ОСОБА_3 не вбачається складу цивільного правопорушення, підстав для покладення на нього обов`язку з відшкодування позивачу матеріальної та моральної шкоди немає.

Виходячи з викладеного, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є необґрунтованим. 

При цьому, посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду не можуть бути взяті до уваги, оскільки у задоволенні позовних вимог слід відмовити саме через їх безпідставність.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції.

З 31 серпня 2013 року ОСОБА_3 не мешкає за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Він звертався до правоохоронних органів із заявою про те, що його колишня дружина ОСОБА_6 змінила замки у квартирі, а також до суду з позовом до неї про усунення перешкод у користуванні власністю та встановлення порядку користування приміщенням (а. с. 129-136, 182).

Усі судові повістки про розгляд справи, направлені на адресу реєстрації його місця проживання, повернуті до суду без вручення з довідкою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». Подібна відмітка не дає суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у справі, зокрема, не визначає, чи адресат відмовився від отримання судового повідомлення, чи адресат відсутній, чи особу, якій адресовано судове рішення, не виявлено за місцем проживання. Отже, повернення судової повістки з вказівкою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про належне повідомлення відповідача.
Доказів використання судом першої інстанції інших засобів зв`язку для поінформування відповідача матеріали справи не містять.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), від 12 грудня 2018  року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18), постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 524/7446/13-ц (провадження № 61-43517св18).

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, зважаючи на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права судова колегія дійшла висновку про те, що заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилом частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  1) у разі задоволення позову - на відповідача;  2) у разі відмови в позові - на позивача;  3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною шостою цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено та враховуючи, що фізична особа-підприємець ОСОБА_13 звільнений від сплати судового збору як інвалід другої групи, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 5481,00 грн, підлягає компенсації ОСОБА_3 за рахунок держави. 

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем, відносяться за його рахунок.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задовольнити.
Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2015 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди – залишити без задоволення.
Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 5481,00 грн, компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 09 червня 2021 року.