Постанова                                  
Іменем України                                  
 
29 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 937/2163/20
провадження № 61-13783св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 23 березня 2020 року, постановлену у складі судді Юрлагіної Т. В., та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., 
Подліянової Г. С.
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку площею 600 кв. м, про визнання недійсним встановленого постійного сервітуту, про визнання недійсним стягнення з інваліда ІІ групи судових витрат, про стягнення вартості земельної ділянки.
 
Позовна заява мотивована тим, що після смерті її чоловіка - ОСОБА_3 відкрилася спадщина, зокрема, на належну йому земельну ділянку площею 600,14 кв. м, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 . Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 20 листопада 2012 року за ОСОБА_2 визнано право власності на цю земельну ділянку. 
Вважала, що вказаним рішенням суд вирішив питання про її права та обов`язки, однак не залучив її до участі у справі. Крім того, зазначала, що ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області про відкриття провадження у цивільній справі № 2-421/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, за підписом головуючого судді Мелітопольського міськрайонного суду Баранова В. І., не існує. З огляду на це, позовна заява не мала розглядатися в суді. Також позивач стверджувала, що не існує ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області про залучення до участі у справі правонаступника померлого, постановленої суддею Мелітопольського міськрайонного суду Барановим В. І. 
Отже, після смерті власника ОСОБА_3 суд не міг розглядати справу про визнання права власності на земельну ділянку. 
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд:
визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 600 кв. м, розташованої на АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м, з моменту укладення з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року; 
визнати недійсним встановлений постійний земельний сервітут, яким ОСОБА_2 надано право на експлуатацію трубопроводів 
з газопостачання та водопостачання на земельній ділянці площею 
55,972 кв. м, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_4 ; 
визнати недійсним стягнення з інваліда 2 групи ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 549,20 грн; 
стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартість земельної ділянки 
у розмірі 100 996 грн.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 23 березня 2020 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 600 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м, з моменту укладення з ОСОБА_3 договору купівлі продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, про визнання недійсним стягнення судових витрат з інваліда ІІ групи ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у розмірі 549,20 грн відмовлено.
Відмовляючи у відкритті провадження в частині вимог про визнання недійсним права власності, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 вже зверталась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку площею 
600,14 кв. м, розташованої на АДРЕСА_1 з тих же підстав, за яким ухвалено рішення, яке набрало законної сили, а тому повторне звернення із даним позовом є неможливим та суперечить нормам процесуального права.
При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що помилкове зазначення судом першої інстанції про те, що ОСОБА_1 захищає цими позовами право на спадкування, в той час як в новому позові вона наголошує на захисті свого права на частину спільного майна подружжя, не створює різності цих позовів, оскільки фактичне обґрунтування позовних вимог вибудовується не на підставах порушення сімейного законодавства чи спадкового законодавства, а саме на незаконності придбання земельної ділянки ОСОБА_2 , через неправильне застосування судами матеріальних норм права, які вирішували позовні вимоги 
ОСОБА_2 .
 
Відмовляючи у відкритті провадження у частині позовних вимог про визнання недійсним стягнення судових витрат з інваліда ІІ групи ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у розмірі 549,20 грн,суди попередніх інстанцій виходили з того, що такі вимоги є фактично оскарженням ухвалених судових рішень у іншій справі, а тому не можуть розглядатися як окремі позовні вимоги у порядку цивільного судочинства.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, справу направити до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області для продовження розгляду.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
28 вересня 2020 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д. відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. 
У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції порушили норми процесуального права, а саме те, що її не залучили як правонаступника при розгляді справи про визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, якою вирішено її права та обов`язки. Також вказує на те, що зміст позовних вимог є іншим, ніж зміст позовних вимог у справі № 320/6243/19 за позовом ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 , третя особа - Мелітопольська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним права власності на земельну ділянку.
 
Відзив на касаційну скаргу у строки встановлені судом касаційної інстанції  не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року у справі № 320/6243/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Мелітопольська державна нотаріальна контора про визнання недійсним права власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, розташовану на 
АДРЕСА_1 , з моменту укладення з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року - відмовлено у задоволенні позову.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 02 жовтня 2019 року залишено без змін. 
 
Сторони у справі № 320/6243/19: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Предмет позову - набуття права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, розташовану на 
АДРЕСА_1 , з моменту укладення з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, без достатньої правової підстави. 
Підставами для визнання недійсним права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 визначила неправильне застосування судами, під час вирішення позову ОСОБА_2 , вимог статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України, що призвело, на думку ОСОБА_1 , до неправильного вирішення позову ОСОБА_2 та визнання за нею права власності на земельну ділянку, яке у такому разі позивач ( ОСОБА_1 ) просила визнати недійсним. 
Додатково обґрунтовувала позов, тим що захищає своє право на спадкування після померлого чоловіка ОСОБА_3 .
 
19 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку площею 600 кв. м, розташовану на 
АДРЕСА_1 , з моменту укладення з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, без достатньої правової підстави.
 
Сторони у цій справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Предмет позову - набуття права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 600 кв. м, розташовану на 
АДРЕСА_1 , з моменту укладення з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, без достатньої правової підстави. 
Підставами для визнання недійсним права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 визначила неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції, під час вирішенні позову ОСОБА_2 , норм матеріального права, а саме - статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України, що призвело, на думку ОСОБА_1 , до неправильного вирішення позову ОСОБА_2 та визнання за нею права власності на земельну ділянку, яке вона просила визнати недійсним.
Додатково обґрунтовувала позов тим, що відбулося порушення її прав, визначених сімейним чи спадковим законодавством.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з додержанням норм матеріального права та без порушень процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
 
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
 
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
 
При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
 
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
 
Згідно із Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 
2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини в
ід 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
 
Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що предметом позову ОСОБА_5 , пред`явленого 19 березня 2020 року до ОСОБА_2 , 
є те ж саме, на думку ОСОБА_1 , незаконно набуте ОСОБА_2 право власності на ту ж саму земельну ділянку, за тим же договором купівлі-продажу будинку від 10 листопада 2006 року, що і у справі 
№ 320/6243/19. При цьому обґрунтування позовних вимог надається 
у позовній заяві ОСОБА_1 від 19 березня 2020 року з посиланням на ті ж самі незаконні, на думку ОСОБА_1 , рішення судів, та непогодження з ними через неправильне, на думку ОСОБА_1 , застосування судами цих же норм матеріального права, тобто статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, що і у позові, який вирішено у справі № 320/6243/19.
 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_1 , у частині визнання недійсним права власності та поданий до суду 19 березня 2020 року, є тотожнім з її позовом, вирішеним 
у справі № 320/6243/19, тобто є таким, у якому співпадають сторони, предмет та підстави позову, тому правильно застосували положення пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.
 
Щодо позовних вимог про визнання недійсним стягнення судових витрат, визначених судовим рішенням, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що не можна шляхом пред`явлення позову визнавати нечинними судові рішення про розподіл судових витрат (стягнення судового збору), що намагається зробити ОСОБА_1 у цій справі, ставлячи питання про визнання недійсним стягнення з ОСОБА_4 судових витрат в іншій справі, що узгоджується з положеннями статей 352, 389 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що її не залучили як правонаступника під час розгляду справи про визнання за 
ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, якою вирішено її права та обов`язки, зводяться до незгоди з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, яке не є предметом касаційного перегляду.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
 
Таким чином, розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 23 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду 
від 12 серпня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:   	Г. В. Коломієць     Б. І. Гулько     Д. Д. Луспеник