Справа № 158/2294/17 	Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К. 	
Провадження № 22-ц/802/359/21  Категорія: 44 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
13 травня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення за апеляційними скаргами представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 – ОСОБА_4 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року,  

                                        В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок був подарований його батьком ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 27 березня 2012 року зі згоди матері ОСОБА_6 . 
Позивач вказував, що з 2010 року його рідна сестра - відповідач по справі ОСОБА_2 та її чоловік відповідач ОСОБА_3 вселилися у зазначений житловий будинок та проживають у ньому по даний час, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 мала доглядати за батьками, оскільки вони були похилого віку. 
Також зазначав, що на даний час він має намір доглядати за матір`ю та проживати у спірному будинку, однак не може цього зробити, оскільки у ньому проживають відповідачі, які не допускають його до будинковолодіння, маючи при цьому інше житло, у якому вони зареєстровані.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з даного будинку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
В апеляційних скаргах представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 – ОСОБА_4 , покликаючись  на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, а саме із згоди власників – батьків відповідача ОСОБА_2 , в 2010 році вселилися в спірний будинок, а тому набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї батьків ОСОБА_2 . Позивачу ОСОБА_1 на час набуття у власність вказаного житлового будинку було відомо, що його сестра - відповідач ОСОБА_2 з чоловіком вселилися в даний будинок у 2010 році зі згоди колишніх власників, а саме їх батьків і постійно проживають в ньому протягом останніх 10 років. Крім того, суд не врахував тієї обставини, що відповідачам немає де жити, спірний будинок є батьківським, тому відповідач ОСОБА_2 також має на нього право, оскільки саме вона здійснює догляд за матір`ю, яка досі проживає у спірному будинку, є особою похилого віку та за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та допомоги. Не врахував суд і того, що у належному відповідачам житлі проживає їхня донька з сім`єю, тому вони фактично не можуть проживати у ньому. Отже, відповідачі, законно вселившись в спірний будинок у 2010 році, правомірно очікували, що вони будуть доживати в цьому помешканні до самої смерті, а тому набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_1 та виселив відповідачів зі спірного житла.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи та причини неявки учасників справи суд апеляційної інстанції визнає неповажними. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України не здійснюється.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 13 травня 2021 року - дата складення повного судового рішення.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
У частинах 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування будинку від 27 березня 2012 року на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4-5, том 1). Дана обставина також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 33987725 від 27 квітня 2012 року (а.с.8) том 1). Зазначений житловий будинок був подарований позивачу його батьком ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 27 березня 2012 року зі згоди матері ОСОБА_6 . 
Судом також встановлено, що у 2010 році його рідна сестра - відповідач по справі ОСОБА_2 та її чоловік відповідач ОСОБА_3 з дозволу їх батьків вселилися у житловий будинок за зазначеною адресою, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 мала доглядати за батьками, оскільки вони були похилого віку. У вказаному житловому будинку відповідачі не зареєстровані, проте проживають у ньому по даний час.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не допускають його до належного йому на праві приватної власності спірного житлового будинку, маючи при цьому інше житло, у якому вони зареєстровані. Вважає, що відповідачі проживають у спірному будинку самовільно, оскільки будь-якої домовленості між ним, як власником вказаного житла, та відповідачами не було, а тому вони підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є позивач ОСОБА_1 , то проживання відповідачів ОСОБА_2 ОСОБА_3 , без відповідних правових підстав у спірному житловому будинку, суперечить правам позивача.
Відповідачі не є членами сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язані, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про усунення перешкод власнику, шляхом виселення відповідачів зі спірного житла без надання іншого жилого приміщення.
До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 212/6724/17.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачам ОСОБА_2 ОСОБА_3 , кожному зокрема, на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/3 частці квартири АДРЕСА_2 (а.с.165-166, том 1). При цьому, відповідачі вказували на те, що у вказаній квартирі вони не проживають, оскільки у ній проживає їх дочка із сім`єю. Проте, наведена обставина не може бути поважною причиною їх непроживання у належному їм на праві приватної власності житлі, а тому виселення відповідачів зі спірного житла, яке належить позивачу на праві приватної власності, не порушуватиме ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на що посилався у своїх доводах представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 – ОСОБА_4 , оскільки втручання у право відповідачів на житло здійснюється згідно із законом та переслідує легітимну мету.
Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.
Наведені в апеляційних скаргах представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 – ОСОБА_4 доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
6 травня 2021 року представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 – ОСОБА_4 подав до Волинського апеляційного суду заяву у якій вказував про те, що відповідач по справі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 19 квітня 2021 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Пунктом 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією зі сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Правовідносини щодо виселення з житлового будинку не допускають  правонаступництва, оскільки нерозривно пов`язані з особою відповідача.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване у цій справі судове рішення є законним та обґрунтованим, тому смерть відповідача ОСОБА_3 як сторони у спорі, який не допускає правонаступництва, не є підставою для скасування рішення суду у відповідній частині із закриттям провадження у справі.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                                   У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 – ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: