ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року	Львів	Справа № 380/1513/21 пров. № А/857/10076/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                        Обрізко І.М., 
суддів                                                            Іщук Л.П., Судової – Хомюк Н.М.,
за участю секретаря судового засідання          Лутчин А.М.,
за участю представника позивача                    Кульмитицької Г.Я.,
за участю представника відповідача                    Деркача А.І.,                          

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду, прийняту суддею Брильовським Р.М. у м.Львові у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-                                                  
                                                            встановив:
  
ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся з адміністративним позовом у якому просив стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.07.2019 року по 30.10.2020 року в розмірі 241578,63 грн. з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року адміністративний позов залишено без розгляду відповідно до ч.3 ст.123 КАС України у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.
Суд виходив з того, що до позовних вимог ОСОБА_1 необхідно застосовувати місячний строк звернення до суду, початком перебігу якого є день остаточного розрахунку - 30.10.2020 року.
Невжиття позивачем активних дій протягом значного строку (від часу розрахунку 30.10.2020 року до моменту подачі позову 26.01.2021 року) свідчить про пасивність поведінки у здійсненні права на пред`явлення позову. Звернення ОСОБА_1 до відповідача із зверненнями, в той час, коли остаточний розрахунок з позивачем проведений, не свідчить про поважність причин пропуску звернення до суду.
Позивачем у заяві не наведено обставин, які б перешкоджали ОСОБА_1 звернутися після 30.10.2020 року чи навіть після 27.11.2020 року - отримання відповіді на запит щодо проведення остаточного розрахунку.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції прийнято ухвалу із порушенням норм процесуального права. Просить скасувати ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що остаточна виплата була проведена позивачу 30.10.2020 року, однак можливість звернутися до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з`явилася лише 20.01.2021 року, оскільки саме з отриманої 20.01.2021 року відповіді на адвокатський запит позивач дізнався інформацію, що з ним проведено повний розрахунок всіх належних виплат, в тому числі виплат відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2021 року по справі №380/5921/20, тому вважає, що саме 20.01.2021 року слід вважати днем, з якого розпочався перебіг строку звернення до суду.
Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року у справі №380/5921/20 позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії було задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 липня 2019 року; зобов`язано Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 липня 2019 року.
02 листопада 2020 року вищевказане рішення набрало законної сили.
29.10.2020  року відповідно до платіжного доручення № 1632 ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 36262 грн. 27 коп. 
Для з`ясування інформації, чи був проведений з позивачем повний розрахунок, що за сума була йому нарахована та інформації про порядок її обчислення і нарахування, ОСОБА_1 звернувся за правничою допомогою до адвоката Кульматицької Г.Я., яка 13 листопада 2020 року на адресу відповідача надіслала адвокатський запит. 
27.11.2020 року адвокат Кульматицька Г.Я. отримала відповідь від 24.11.2020 року наступного змісту: «грошова компенсація за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рр. в сумі 36262,27 грн. згідно з рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 була перерахована на картковий рахунок ОСОБА_1 згідно з платіжним дорученням №1632 від 29.10.2020 року» .
Вважаючи відповідь на адвокатський запит неповною, адвокат Кульматицька Г.Я. повторно скерувала на адресу відповідача адвокатський запит. 
30.12.2020 року відповідач надіслав на адресу адвоката Кульматицької Г.Я. відповідь від 21.12.2020 року щодо необхідності продовження строку надання відповіді на адвокатський запит до 20 календарних днів (повідомлення відділення зв`язку 13.01.2021 року, вручено одержувачу 20.01.2021 року).
12.01.2021 року - відповідач надіслав на адресу адвоката Кульматицької Г.Я. відповідь від 05.01.2021 року із інформацією щодо проведених нарахувань та виплат майора ОСОБА_1 (повідомлення відділення зв`язку 18.01.2021 року, вручено одержувачу 20.01.2021 року).
Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (надалі - Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із частиною 2 статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Частина 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків) передбачала, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Так, пунктом 15 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2001 (далі Положення, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що дія контракту припиняється: у день закінчення його строку - у разі продовження військовослужбовцю Служби безпеки України військової служби за новим контрактом; у день набрання чинності контрактом про проходження іншого виду військової служби; у день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця Служби безпеки України зі списків особового складу Служби безпеки України.
Згідно пункту 68 Положення днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористані в період служби додаткові відпустки учаснику бойових дій за період 2015-2019 роки в сумі 36262,27 грн.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Нормами статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20. Судова палата відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
Відступаючи у цій справі від висновку Верховного Суду, який викладено у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), колегія суддів судової палати зазначає, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Як вбачається із матеріалів справи, за рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року у справі №380/5921/20 судом зобов`язано Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 липня 2019 року, яке було виконане 30.10.2020 року, відтак, саме з цього часу слід відраховувати місячний строк звернення до суду.
Однак, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який скерував до суду засобами поштового зв`язку 26.01.2021 року, тобто з пропуском місячного строку з дня проведення з ним остаточного розрахунку.
З приводу покликання апелянта на те, що про фактичне порушення своїх прав позивач дізнався із відповіді на адвокатський запит – 20.01.2021 року, відтак місячний строк слід відраховувати саме з цієї дати, колегія суддів зазначає, наступне.
Із відповіді від 24.11.2020 року №62/16/К-1060/14, наданої Управлінням СБУ у Львівській області на адвокатський запит від 13.11.2020 року (вручено одержувачу 27.11.2020 року) вбачається, що грошова компенсація за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки в сумі 36262,27 грн. згідно рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 року була перерахована на картковий рахунок ОСОБА_1 згідно платіжного доручення №1632 від 29.10.2020 року. 
На думку суду, наданої інформації було достатньо для звернення до суду із даним позовом, враховуючи те, що з позивачем проведено остаточний розрахунок.
Подання повторного адвокатського запиту з метою отримання більш повної відповіді  не перешкоджало позивачу звернутися до суду у строк, встановлений процесуальним законодавством. Крім того, позивач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку із чим останній не поніс би жодного надмірного тягаря.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи (питання). 

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-                                                            

                                                          постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/1513/21   -  без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 14.06.2021 року.