ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/6261/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,     
секретарі судового засіданні Рубана А.В.,
за участі позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Чабан О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року в адміністративній справі №160/6261/20 (головуючий суддя Горбалінський В.В., повний текст рішення складений 31.12.2020 року) за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, (третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач 09.06.2020 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, (третя особа  - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:
- визнати протиправними дії Держави України в особі прокуратури Дніпропетровської області щодо не нарахування та не виплати їй заробітної плати за період з 02.07.2015 року по 14.05.2020 року включно відповідно до  ст.81 Закону України «Про прокуратуру»;
- зобов`язати Державу України в особі прокуратуру Дніпропетровської області провести нарахування та виплату їй неотриманої заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч.3  ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнанні неконституційними на підставі Рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18), за період з 02.07.2015 року по 14.05.2020 року, з утриманням передбаченим законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті у сумі 4957591,79 грн..
В обґрунтування позову зазначено, що діями Держави України порушено право власності позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч.3  ст.81 Закону України «Про прокуратуру»,  ст.41 Конституції України  та ст.1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки  рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 року визнано таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним) окреме положення пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України  у частині, яка передбачає, що норми і положення  статті 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року  зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії Дніпропетровської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26.03.2020 року по 14.05.2020 року включно відповідно до  ст.81 Закону України «Про прокуратуру».
Зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату ОСОБА_1 неотриманих грошових коштів, виходячи з розміру посадового окладу визначеного за ч.3  ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», який обраховано судом у цьому рішенні та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18), за період з 26.03.2020 року по 14.05.2020 року.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позові. В обгрунтування апеляційної скарги позивач посилається на норми Цивільного кодексу України, яка гарантує право особи на відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття органом влади нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним і скасований, а також на ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини щодо володіння фізичною особою своїм майном.
Відповідач також не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що  Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року (зі змінами, внесеними  Законом №113), а не  Бюджетний кодекс  (норма якого визнана неконституційною) передбачає оплату праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури»), яка на сьогодні є чинною.
Сторони відзиви на апеляційні скарги не подали.
В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та представник відповідача вимоги своїх апеляційних скарг підтримали, просили їх задовольнити.
Представник третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.           
Судом встановлено, що починаючи з 29.10.2007 року позивач - ОСОБА_1 працювала на різних посадах в органах прокуратури Дніпропетровської області.
18.04.2019 року - 14.05.2020 року працювала на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Дніпропетровської області.
14.05.2020 року звільнена з займаної посади та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1  ст.51 Закону України «Про прокуратуру».
Вважаючи протиправними дії відповідача в частині нарахування їй в період з 02.07.2015 року по 14.05.2020 року посадового окладу у розмірі, що є меншим ніж встановлений  статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», оскаржила такі дії до суду.

Переглядаючи справу в порядку апеляційного проваження, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог з оляду на таке.
15.07.2015 року набрав чинності  Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року.
За приписами  статті 81 Закону України «Про прокуратуру»  заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. 
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених  Законом, що запроваджується поетапно: з  1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Частиною 9  статті 81 Закону України «Про прокуратуру»  визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до частини 2  статті 8 Закону України «Про оплату праці»  (далі по тексту - Закон №108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно  статті 13 Закону  №108/95-ВР оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Частинами 1 та 2  статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини 1  статті 51 Бюджетного кодексу України  керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
За приписами  статті 89 Закону України «Про прокуратуру»  функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.
Згідно  із вимогами статті 90 вказаного Закону  фінансування прокуратури здійснюється згідно із кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону  України «Про Державний бюджет України на 2015 рік»  норми і положення, зокрема,  статті 81 Закону України «Про прокуратуру»  застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.
Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена  постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Закон України від 28.12.2014 року №80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік»  та  Закон України від 28.12.2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин»  прийняті пізніше  Закону України 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», а тому у 2015 році норми і положення  Закону України «Про прокуратуру»  щодо заробітної плати прокурора застосовувались у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не  статтею 81 цього Закону.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що з аналізу наведених правових норм та обставин справи вбачається, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено  постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 825/575/16, від 19 березня 2020 року у справі № 806/3314/17, від 09 вересня 2020 року у справі №807/1171/16.
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заробітну плату ОСОБА_1 у період з 02.07.2015 року по 26.03.2020 року нараховано у розмірі, не нижчому від визначеного законом, з чим погоджується колегія суддів.
Так,  рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020  у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають  Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного  рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Водночас, як частиною другою  статті 152 Конституції України, так і частиною першою  статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України»  передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності)  Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08 грудня 2004 року №2222-IV  (справа про додержання процедури внесення змін до  Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Таким чином, дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України згідно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) втратила чинність з 26 березня 2020 року.
Відтак, рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020  на спірні правовідносини за період з 02.07.2015 року по 26.03.2020 року не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного  рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року №820/2462/17, від 25 липня 2019 року у справі №804/3790/17, від 04 червня 2020 року у справі №818/45/1, від 27 жовтня 2020 року у справі № 826/18228/16.
Щодо вимог позивача за період з 26.03.2020 року колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, заробітна плата ОСОБА_1 складається з посадового окладу, місячної премії, надбавки за вислугу років, надбавки за доступ до державної таємниці, надбавку за виконання особливо важливих завдань та індексації.
З урахуванням коефіцієнту прокурора обласної прокуратури - 1,2 та розміру прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2020 року, розмір посадового окладу позивача становить: 2102 грн. х 15 х 1,2 = 37836 грн..
Вказаний розмір сторонами не оскаржується та не спростовується.
Враховуючи, що рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 прийняте 26.03.2020 року, тому право на отримання заробітної плати у розмірі, виходячи із визначеного розміру посадового окладу, виникає з дня прийняття рішення Конституційним Судом України, а саме з 26.03.2020 року.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно зазначим, що для ефективного захисту прав та інтересів позивача слід зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату ОСОБА_1 неотриманих грошових коштів у вигляді заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу в розмірі 37836 грн. за період з 26.03.2020 року по 14.05.2020 року.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 14.11.2018 року у справі №757/70264/17-ц, від 05.06.2019 року у справі №686/23445/17, взагалі є безпідставними та не логічними, оскільки вказаними постановами було вирішено лише юрисдикцію справ, тобто процесуальне питання.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. 
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Проте, колегія суддів вважає за доцільне змінити рішення суду, зазначивши в його резолютивній частині розмір посадового окладу, з якого необхідно провести нарахування та виплату позивачці заробітної плати, оскільки відсутність такої вказівки (з посиланням на мотивувальну частину рішення) робить таке рішення у випадку примусового виконання нездійсненним, так як зміст виконавчого листа повинен відповідати тексту резолютивної частини рішення. 
Крім того, задовольняючи позовні вимоги частково за період з 26.03.2020 року по 14.05.2020 року, суд першої інстанції в резолютивній частині рішення не зазначив висновок щодо інших позовних вимог. 
Враховуючи викладене, у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України резолютивну частину рішення належить змінити.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року в адміністративній справі №160/6261/20 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року в адміністративній справі № 160/6261/20 змінити. 
Абзац третій резолютивної частини рішення викласти в такій редакції: «Зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу в сумі 37836,00 грн. за період з 26.03.2020 року по 14.05.2020 року з урахуванням фактично проведених виплат».
Додати абзац четвертий резолютивної частини рішення наступного змісту: «В іншій частині позовних вимог відмовити».
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          Повне судове рішення складено 05 квітня 2021 року.

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак