ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5419/21 Справа № 175/2701/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року                        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Любов Віталіївни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язати видати свідоцтво про право на спадщину, -
в с т а н о в и л а:

       У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов1язати видати свідоцтво про право на спадщину, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 та залишив приватизовану квартиру загальною площею 28,30 кв.м. 
       Вказував, що у визначений законом термін він звернувся до Дніпропетровської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, втім 18 жовтня 2017 року державний нотаріус Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєва Л.В. видала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не підтверджується факт належності спадкодавцю спадкового майна. 
       Зазначав, що він звернувся за правовою допомогою до адвоката, отримав ряд відповідей на адвокатські запити, які підтверджують факт належності спадкодавцю спадкового майна. 
       Посилаючись на те, що відмова нотаріуса є неправомірною та такою, що порушує його права, а тому просив суд ухвалити рішення, яким скасувати постанову державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. від 18 жовтня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ; зобов`язати державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєву Л.В. видати свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану по АДРЕСА_1 . 
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позову, наголошував, що ним надано достатньо доказів порушення нотаріусом його прав та доведено факт належності спадкового майна його батьку. 
       Відповідач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась. Втім надала заяву, в якій зазначила, що позов не визнає та справу просить розглядати без її участі. 
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 84 років помер батько позивача - ОСОБА_2 (а.с.17).
       Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_2 , площею 28,30 кв.м та у визначений законом термін позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори, а саме 24 грудня 2015 року звернувся до державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька ОСОБА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с.11).
       18 жовтня 2017 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій відповідачу роз`яснено про те, що згідно з листом з комунального підприємства Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» від 06 вересня 2016 року №1147 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано за померлим ОСОБА_2 , а також зазначено, що в комунальному підприємстві Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» є в наявності архівна справа за цією ж адресою, в якій, згідно з довідкою про приналежність будівель по житловому будинку, власники вищевказаної квартири є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Оскільки не підтверджено факт належності позивачу ОСОБА_1 вищевказаного спадкового майна, видати свідоцтво про право на спадщину за законом державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. неможливо (а.с.18).
       Після отримання ОСОБА_1 постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_2 , він звернувся за правовою допомогою до адвоката, який в свою чергу подав декілька адвокатських запитів, а саме 06 березня 2020 року звернувся з запитом №20АБ до комунального підприємства Дніпропетровського районну «Бюро технічної інвентаризації» про надання належним чином завіреної інформації з роз`ясненням про приналежність будівель по житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , власниками яких є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та 01 червня 2020 року звернувся з запитом №42-АБ до Казенного підприємства «Південукргеологія»» про надання роз`яснення про здвоєння власників квартири за вищевказаною адресою.
       18 березня 2020 року на один з вищевказаних запитів, а саме запит №20АБ до комунального підприємства Дніпропетровського районну «Бюро технічної інвентаризації», надійшла відповідь про те, що згідно даних архіву станом на 31 грудня 2012 року наявні дві архівні справи про право власності на квартиру, розташовану по АДРЕСА_1 , а саме архівна справа №231, згідно якої власник вищевказаної квартири є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 27 листопада 1998 року Новомосковською геолого-розвідувальною експедицією на підставі розпорядження №132 від 26 жовтня 1998 року, зареєстроване в Новомосковському «Бюро технічної інвентаризації» 27 листопада 1998 року за №6972-36 та архівна справа №562, згідно якої власниками вищевказаної квартири є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, видане 15 лютого 1996 року на підставі розпорядження №8-з від 25 січня 1994 року Новомосковської геолого-розвідувальної експедиції, зареєстроване в «Бюро технічної інвентаризації» 15 лютого 1996 року за №6512-35. В примітці до вказаної відповіді зазначено що документ, який встановлює право власності на вищевказану квартиру ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в архівній справі №562 - відсутній (а.с.24).
       10 червня 2020 року ОСОБА_1 отримав відповідь на адвокатський запит №42-АБ, а саме запит до Казенного підприємства «Південукргеологія» про надання роз`яснення про здвоєння власників квартири за вищевказаною адресою, про те, що у зв`язку з ліквідацією Новомосковської геолого-розвідувальної експедиції інформація щодо приватизації квартири, розташованої по АДРЕСА_1 , відсутня та з рекомендацією звернутися до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області за додатковою інформацією (а.с.25), яка в свою чергу на запит адвоката позивача ОСОБА_5 №46З-АБ від 12 червня 2020 року надала відповідь про те, що відділом з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та введення реєстру територіальної громади 17 червня 2020 року було направлено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУДМС України в Дніпропетровській області на ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , так як інформація у Підгородненській міській раді була відсутня та після отримання відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУДМС України в Дніпропетровській області додатково повідомили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою - АДРЕСА_1 зареєстрованими не значаться, а за вказаною адресою був зареєстрований з 24 квітня 1996 року ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер та був знятий з реєстраційного обліку 06 липня 2020 року (а.с.46-47,49-50,51-52).
       Згідно з відповідями комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 09 грудня 2020 року за №253 та №254, існує дві архівні справи №231 та №562, відповідно до яких право власності на квартиру, розташовану по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 листопада 1998 року, зареєстроване в Новомосковському БТІ за реєстраційним номером №6972-36, та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 лютого 1996 року згідно розпорядження №8-з від 25 січня 1994 року Новомосковської геолого-розвідувальної експедиції від 25 січня 1994 року та зареєстроване в Новомосковському БТІ за реєстраційним номером №6512-35 (а.с.65-70).
       Розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні,  суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, так як Державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. не було допущено порушення норм Закону України «Про нотаріат». 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права.
       Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
       Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
       Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
       Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
       Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
       Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
       На підставі пунктів 1,2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України або не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Аналогічні положення містяться в пунктах 1,3 Глави 13 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
       При цьому, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (пункти 4.14., 4.15., 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5).
       Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
       Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.         Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       Встановивши, що приймаючи постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус діяв в межах наданих йому повноважень, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.
       Доказів порушення нотаріусом норм законодавства позивачем на надано. 
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії суперечить положенням статті 46 Закону України «Про нотаріат» та порушує його законні права на отримання спадкового майна після смерті його батька, не заслуговують на увагу, оскільки нотаріусом до ухвалення відмови було вчинено регламентовані законодавством дії.
       Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №473/1878/19 (провадження №61-20469сво19) зазначено, що: «тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі №754/16825/15-ц (провадження №61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат».
       У постанові від 10 квітня 2019 року у справі №161/9939/17 (провадження №61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції».
       Також колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадщину після смерті батька. 
       Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

       Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2021 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                 Демченко Е.Л.

               Судді:                                                         Куценко Т.Р.

                                                                                 Макаров М.О.