20.04.21
22-ц/812/766/21
Провадження №22-ц/812/766/21 
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
20 квітня 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №467/1177/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення, яке постановив Арбузинський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Явіци Ірини Василівни у приміщенні цього суду 15 лютого 2021 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2020 р. Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у зв`язку з чим 29 березня 2011 р. підписала заяву б/н та була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на сайті: www.privatbank.ua. Таким чином, виходячи з положень статті 634 ЦК України між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг. За умовами укладеного сторонами договору банком відкритий відповідачці кредитний рахунок, видано кредитну картку та встановлений кредитний ліміт, який згодом збільшений до 10000 грн. 
Банк виконав в повному обсязі зобов`язання за договором, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору та в межах встановленого кредитного ліміту, тоді як у зв`язку з неналежним виконанням нею умов кредитного договору станом на 20 вересня 2020 р. утворилась заборгованість в сумі 20952 грн. 15 коп., яка складається з: 13986 грн. 93 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 13986 грн. 93 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6034 грн. 32 коп. – заборгованість за простроченими відсотками; 930 грн. 90 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України.
       Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, а також судовий збір в розмірі 2102 грн. 
       Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
       Відповідачка в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, також в ній зазначила, що позов визнає частково, а також, що кредит сплачувала. Просила відмовити у задоволенні вимоги про стягнення нарахованих відсотків та частково зменшити суму заборгованості за кредитом.
       Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 лютого 2021 р. позовні вимоги Банку задоволені частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 29 березня 2011 року у сумі 8 602 грн. 09 коп., із яких 2 567 грн. 77 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту та 6 034 грн. 32 коп. – заборгованість за простроченими відсотками. У задоволенні решти вимог відмовлено. 
Також стягнуто з відповідачки на користь позивача судовий збір у розмірі 863 грн. 08 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що 29 березня 2011 року сторони досягли домовленостей щодо умов отримання відповідачкою кредитних коштів. Відповідачка активно використовувала кредитні кошти, здійснювала погашення платежів, обумовлених договором, однак, допустила виникнення заборгованості.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, суд виходив з того, що згідно виписці та розрахунку заборгованості відповідачка використала кредитні кошти на загальну суму 24 689,09 грн. та здійснила погашення за тілом кредиту на загальну суму 22 121, 32 грн., тому заборгованість відповідачки за тілом кредиту, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 2 567,77 грн., а не 13 986,93 грн.
Щодо вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд вважав, що із Довідки про умови кредитування, яка підписана відповідачкою, вбачається, що сторони погодили розмір базової відсоткової ставки на місяць, яка нараховується на непростроченої заборгованості із розрахунку 360 днів на рік, що становить 30 % річних, тоді як протягом строку кредитування банк неодноразово змінював відсоткову ставку, проте, кожного разу у бік збільшення відносно обумовленої договором, зокрема, 01 вересня 2014 року збільшив її до 34,80 %, 01 квітня 2015 року – до 43,20 %, з 13 лютого 2016 року - 34,80 %, 3 11 вересня 2016 року – до 43,20 %, з 31 жовтня 2018 року – зменшив до 42,00 %.
Проте, сторони у письмовому вигляді погодили розмір процентної ставки у розмірі 2,5 % на місяць або 30 % річних, а будь-яких відомостей, що банк повідомляв відповідачку про збільшення відсоткової ставки, матеріали справи не містять.
До того ж, відсутні достовірні відомості про те, що саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», текст яких наданий позивачем, розуміла відповідачка, підписуючи Анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів узагалі містили умови щодо можливості і порядку збільшення процентної ставки.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
При цьому, ні Анкета-заява, ні Довідка про умови кредитування, що підписані відповідачкою, не містять умов щодо порядку підвищення процентної ставки та порядку інформування про це боржника.
Як наслідок, суд дійшов висновку щодо обрахування розміру заборгованості за процентами протягом усього строку кредитування, виходячи із 30 % річних, про установлення якого відповідачка достовірно знала, підписуючи Довідку про умови кредитування.
       Тому, беручи до уваги весь період кредитування – з 29 березня 2011 року по 20 вересня 2020 року, виходячи із обумовленого сторонами розміру річної відсоткової ставки, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідачки за процентами за користування кредитом становить 7 300,38 грн. але з урахуванням заявлених вимог, суд стягнув 6 034,32 грн. заборгованості за процентами.
Стосовно вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, суд виходив з того, що текст позовної заяви взагалі не містить будь-якого обґрунтування щодо періоду, за який нарахована заборгованість на підставі ст. 625 ЦК України, а також відсутнє посилання й на розмір процентів, який був взятий до розрахунку.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість обраховано, виходячи із розрахунку 84% за період з 01 липня 2019 року по 31 липня 2020 року, а з 01 серпня 2020 року по 20 вересня 2020 року – із розрахунку 60 %.
Оскільки ані Анкета-заява, ані Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні Довідка про умови кредитування не містять посилання на процентну ставку у розмірі 60 % та 84%, яка нараховується на заборгованість відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України за невиконання зобов`язання за кредитним договором, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсоткової ставки, яка буде застосовуватись при обрахуванні шкоди на підставі ст. 625 ЦК України, за такого вимога позивача про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, у розмірі 930,90 грн. задоволенню не підлягає.
Вимог же про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач не пред`явив, а тому суд, розглядаючи спір в межах заявлених позовних вимог, вважав, що не має права обраховувати їх самостійно.
В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказує, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту, за простроченими відсотками та повністю у стягненні заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що факт укладання кредитного договору, ознайомлення ОСОБА_1 з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами остання не оспорює, договір у встановленому порядку недійсним не визнавався, що свідчить про згоду з його умовами. Позивач не погоджується з розрахунком заборгованості, здійсненим судом, вважає його помилковим, наполягає на розрахунку, наведеному у позовній заяві. 
       Відповідачка відзив на апеляційну скаргу не подавала.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 29 березня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до Публічного акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н (а.с. 15).
Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з пам`ятковою клієнта, Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами, з якими її ознайомлено, складають договір про надання банківських послуг.
В подальшому відповідачкою на підставі укладеного договору про надання банківських послуг були отримані кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту, максимальний розмір якого становив 10000 грн., на платіжну картку.
Факт укладання такого договору, користування кредитними коштами встановлений судом першої інстанції і відповідачкою не оспорюється та підтверджується, крім підписаних відповідачкою анкети-заяви (а.с. 15), довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 16), також випискою по особовому рахунку на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 51-58), яка відповідно до положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, є первинним документом, який підтверджує здійснені по банківському рахунку операції. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив про стягнення з відповідача заборгованості, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), проценти за користування кредитними коштами (в розмірі від 30 відсотків за період з 29 березня 2011 року до 01 вересня 2014 року, 34,80% з 01 вересня 2014 року, 43,20% з 01 квітня 2015 року, з 13 лютого 2016 року - 34,80 %, з 11 вересня 2016 року – 43,20 %, з 31 жовтня 2018 року – 42,00 %), а також проценти, розраховані на підставі статті 625 ЦК України, із розрахунку 84% за період з 01 липня 2019 року по 31 липня 2020 року, а з 01 серпня 2020 року по 20 вересня 2020 року – із розрахунку 60 %.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, а також розраховані на підставі статті 625 ЦК України, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29 березня 2011 р., посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті  www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо нарахування 84% або 60% річних на прострочену заборгованість за порушення строків виконання грошового зобов`язання, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо розміру процентів (за користування кредитним коштами та за прострочення виконання грошового зобов`язання). Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, наведеним положенням закону та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. За такого колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо встановлення умов укладеного сторонами договору з урахуванням Умов та правил надання банківських послуг, оскільки вони суперечать наведеним правовим висновкам. 
Між тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині розрахунку заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом.
Як правильно встановив суд, підписавши анкету-заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, відповідачка уклала з позивачем договір про надання банківських послуг (далі – Договір), що підтвердила своїм підписом на заяві, в межах умов якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
У межах умов цього договору ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (згідно довідки про умови кредитування) з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
За такого суд правильно виходив з того, що сторонами було обумовлено розмір процентів за користування кредитом та порядку повернення кредитних коштів (частинами), а також строку кредитування. 
Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо істотних умов, притаманних даному виду договору.
Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.
Згідно наданої позивачем довідки після укладання договору про надання банківських послуг відповідачка отримала кредитні картки: 29 березня 2011 року № НОМЕР_1 з терміном дії 02/15, 29 вересня 2014 року №51687556044344197 з терміном дії 09/18, 31 жовтня 2018 року №5168742228860734, за допомогою яких використовувала кредитні кошти, надані позивачем. 
Таким чином Банк надав відповідачці ОСОБА_1 грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
В силу частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши відповідачці кредит у вигляді ліміту. 
Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідачки утворилась заборгованість, яка станом на 20 вересня 2020 року становить 20952 грн. 15 коп. та складається з: 13986 грн. 93 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6034 грн. 32 коп. – заборгованість за простроченими відсотками; 930 грн. 90 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, суд обмежився визначенням різниці між розміром отриманих ОСОБА_1 кредитних коштів та повернутих коштів, визначивши таким чином заборгованість за тілом кредиту, та нарахував на неї 30% річних. Колегія суддів вважає такий розрахунок невірним, оскільки в ньому не враховано, що при поверненні позичальником коштів їх зарахування відбувається не лише на погашення суми кредиту. У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання в повному обсязі погашення відбувається за правилами статті 534 ЦК України, тобто у першу зарахуванню на погашення основної суми боргу передує погашення процентів і неустойки. 
Так, згідно додатково наданого представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в суд апеляційної інстанції розрахунку заборгованість ОСОБА_1 складає станом на 20 вересня 2020 року 13327 грн. 99 коп., з яких 9818 грн. 40 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 3318 грн. 95 коп. – заборгованість за процентами та 190 грн. 64 коп. – розмір 3% річних з простроченої суми заборгованості відповідно до статті 625 ЦК України за період з 01 лютого 2020 року по 20 вересня 2020 року. 
Колегія суддів погоджується з цим розрахунком в частині визначення заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами, оскільки він проведений із зазначенням порядку зарахування сплачених відповідачкою на виконання зобов`язань за кредитним договором сум та виходячи з визначеної у довідці про умови кредитування відсоткової ставки (30%), а тому з відповідачки необхідно стягнути зазначені у розрахунку суми. 
Також апеляційний суд вважає, що додатково наданий позивачем розрахунок заборгованості підлягає застосуванню при вирішенні позовних вимог щодо стягнення процентів на підставі статті 625 ЦК України.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відмовляючи у стягненні процентів, нарахованих на прострочену заборгованість, суд виходив з того, що у позовній заяві не зазначено обґрунтування щодо періоду, за який нарахована заборгованість на підставі ст. 625 ЦК України, а також відсутнє посилання й на розмір процентів, який був взятий до розрахунку.
Однак таке не відповідає змісту позовної заяви, в якій вказані посилання на пункти Умов та правил надання банківських послуг, з яких виходив позивач при розрахунку вимог щодо стягнення процентів, розрахованих на прострочену заборгованість. 
Проте зазначені Умови та Правила не є частиною договору, укладеного між сторонами, про що зазначено у цій постанові вище, а тому відсутні підстави для стягнення процентів, нарахованих позивачем на прострочену заборгованість у зазначеному позивачем розмірі.  
Між тим, згідно наданого представником позивача до апеляційного суду розрахунку ОСОБА_1 нараховано до сплати 190 грн. 64 коп., що становить 3% річних на прострочену суму заборгованості за тілом кредиту за період з 01 лютого 2020 року по 20 вересня 2020 року, що відповідає положенням статті 625 ЦК України, а тому ця сума також підлягає стягненню з відповідачки.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вимог статей 81, 367, 374 ЦПК України з урахуванням повноважень суду не врахував, що оскільки сторонами було погоджено умови кредитування, зокрема процентну ставку, її розміри і порядок нарахування, порядок повернення кредиту, то суду слід було визначити й стягнути заборгованість відповідно до положень закону та підписаних відповідачкою анкети-заяви і довідки про умови кредитування.
За такого колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість рішення суду в частині визначення розміру заборгованості ОСОБА_1 та вважає за необхідне в силу положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК рішення суду змінити, стягнути з відповідачки на користь позивача 13327 грн. 99 коп. заборгованості.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки, за наслідками перегляду цієї справи рішення суду першої інстанції змінено, а позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволені частково, є підстави для зміни здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат та стягнення сплаченого позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги судового збору пропорційно задоволених позовних вимог. 
Так, за подання позовної заяви позивачеві слід повернути за рахунок відповідачки 1337 грн. 12 коп. (13327,99 х 2102 : 20952,15), а за подання апеляційної скарги – 2005 грн. 67 коп. (13327,99 х 3153 : 20952,15), а всього – 3342 грн. 79 коп.
Керуючись статтями 367,368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково. 
Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 лютого 2021 року в частині стягнення заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом та розподілу судових витрат змінити.
Це ж рішення в частині відмови у стягненні процентів, нарахованих на прострочену заборгованість на підставі статті 625 ЦК України, скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП  НОМЕР_2 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д,  13327 грн. 99 коп. заборгованості за кредитним договором від 29 березня 2011 року, із яких 9818 грн. 40 коп. – заборгованість за простроченим кредитом, 3318 грн. 95 коп. – заборгованість за простроченими відсотками, 190 грн. 64 коп. – 3% річних, нарахованих на прострочену заборгованість на підставі статті 625 ЦК України.
Стягнути з ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП  НОМЕР_2 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, 3342 грн. 79 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна
Судді: Л.М. Царюк Ж.М. Яворська
________________________________________
Повний текст постанови складений 20 квітня 2021 року