Постанова
Іменем України
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 133/2783/15-ц
провадження № 61-19563св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Козятинська районної державної адміністрації Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Козятинська сільська рада Козятинського району Вінницької області, ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на додаткове рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року у складі судді Воронюк В. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Ковальчука О.В., Марчук В. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Козятинська сільська рада Козятинського району Вінницької області, ОСОБА_4 , про визнання недійсною державної реєстрації земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку.
 
Уточнену позовну заяву мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 травня 2006 року вона є спадкоємцем майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 до складу якого входять сарай літ. «Б» та гараж літ. «В»; земельної ділянки, площею 0,15 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .
Рішенням Козятинської сільської ради Козятинського району Вінницької області від 17 травня 2013 року № 13-12-06 їй надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,15 га, на АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення Вінницькою регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування зазначеного жилого будинку. Проте під час розробки вказаної технічної документації встановлено, що при виготовленні кадастрового плану на земельну ділянку, яку ділили в рівних частках між ОСОБА_2 та її сестрою ОСОБА_4 після успадкування житлового будинку на АДРЕСА_2 , допущено помилку організацією, яка проводила обміри, зокрема, не було дотримано Державних будівельних норм (далі - ДБН) 360-92 (від сусідньої будівлі потрібно було відступити 1 метр для її обслуговування). ОСОБА_2 не погоджується з тим, щоб відступити 1 метр від господарської будівлі для її обслуговування.
Рішенням державного кадастрового реєстратора від 10 вересня 2015 року їй відмовлено у внесенні відомостей про належну їй земельну ділянку до Державного земельного кадастру у зв`язку з невідповідністю електронного документа установленим вимогам, зокрема, перетин з ділянкою, кадастровий номер 0521482800:01:001:1386, площа співпадає на 1,4332 %, а також знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
Із відповіді начальника управління Держземагентства у Козятинському районі Вінницької області від 20 грудня 2013 року вбачається, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 зареєстроване реєстраційною службою Козятинського міського районного управління юстиції, яке оскаржити можливо лише через суд.
Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26 жовтня 2013 року земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1494 га, кадастровий номер 0521482800:01:001:1386, на АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_2 .
Таким чином, вона не має можливості внести належну їй земельну ділянку до Державного земельного кадастру та отримати свідоцтво про право власності на неї, оскільки частина її земельної ділянки, необхідної для обслуговування належних їй на праві власності об`єктів нерухомості, зокрема, сараю літ. «Б» та гаража літ. «В», без будь-яких на те правових підстав на даний час належить її сусідці ОСОБА_2 
ОСОБА_1 вважає, що оформлення ОСОБА_6 права власності на належну їй частину земельної ділянки здійснено з порушенням вимог чинного законодавства України та порушує її права і охоронювані законом інтереси. Виділена в натурі ОСОБА_2 у володіння та користування частина спільної земельної ділянки не може вважатись окремо сформованою земельною ділянкою як об`єкт цивільних прав в розумінні вимог                 статті 79-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), тому ОСОБА_6 не мала права подавати кадастровому реєстратору заяву про її державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі.
Частина належної їй земельної ділянки, необхідної для обслуговування сараю літ. «Б» та гаража літ. «В», що становить 1,4332 %, на даний час незаконно належить ОСОБА_2 , адже її право на користування не було припинене у встановленому законом порядку.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсною державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1494 га, кадастровий номер 0521482800:01:001:1386, на АДРЕСА_3 , здійснену 03 вересня 2013 року державним кадастровим реєстратором Управління Держземагентства у Козятинському районі Вінницької області Мамчур Л. В. на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) 25 травня 2013 року; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області Кукурузи В. М. про державну реєстрацію прав та обтяжень від 26 жовтня 2013 року № 7247374, згідно із яким проведено державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_2 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , видане 26 жовтня 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області Кукурузою В. М., згідно із яким зазначена земельна ділянка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 лютого 2019 року у складі судді Воронюк В. А. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсною державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1494 га, кадастровий номер 0521482800:01:001:1386, на АДРЕСА_3 , здійснену 03 вересня 2013 року державним кадастровим реєстратором Управління Держземагентства у Козятинському районі Вінницької області Мамчур Л. В. на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості ) 25 травня 2013 року.
Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області Кукурузи В. М. про державну реєстрацію прав та обтяжень від 26 жовтня 2013 року № 7247374, згідно із яким проведено державну реєстрацію прав власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0521482800:01:001:1386, на АДРЕСА_3 , за ОСОБА_2 .
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно №  НОМЕР_1 , видане 26 жовтня 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області Кукурузою В. М., згідно із яким земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1494 га, кадастровий номер 0521482800:01:001:1386, на АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що позивач, успадкувавши будинок разом з господарськими спорудами, мала право на користування земельною ділянкою, яка рахувалась за спадкодавцем, тому мала право на оформлення земельної ділянки у власність. Однак після виготовлення відповідної технічної документації було встановлено, що земельна ділянка відповідача накладається на її земельну ділянку, чим порушуються права користувача земельної ділянки, і цей факт підтверджується доказами у справі, зокрема висновком судової земельно-технічної експертизи. Тому державна реєстрація земельної ділянки відповідача повинна бути визнана недійсною, а реєстрація права на цю земельну ділянку за відповідачем та видача свідоцтва про право власності на земельну ділянку є незаконними та підлягають скасуванню.
 
Додатковим рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі по 365,40 грн з кожного, а всього 1 461,60 грн.
У частині стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат за проведення судової земельно-технічної експертизи відмовлено.
 
Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, зауважив, що позивачем не було зазначено в позовній заяві і не було заявлено в судовому засіданні вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат за проведену судову земельно-технічну експертизу та не було надано докази на підтвердження розміру цих судових витрат.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 лютого 2019 року та додаткове рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що накладення меж земельних ділянок виникло з причини невідступлення одного метра при здійсненні вимірів. Однак саме дії ОСОБА_1 , які полягали в збільшенні площі сараю та гаража в сторону спірної межі, призвели до виникнення цього спору, а відтак дії ОСОБА_2 з виготовлення технічної документації та оформлення права власності на землю не порушують прав та інтересів ОСОБА_1 .
Крім того, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 додаткове рішення суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат підлягає скасуванню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просила скасувати додаткове рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року в частині відмовлених судових витрат і ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення витрат на проведення судової земельно-технічної експертизи та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року і залишити в силі рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 лютого 2019 року.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано не взяв до уваги висновок земельно-технічної експертизи, а також не звернув уваги на те, що протокол погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 позивач не підписувала. Також розбудова позивачем гаража не призвела до зменшення відстані між ним та спірною межею, а розбудова сараю взагалі не здійснювалась.
Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення не звернув уваги на те, що в матеріалах справи містяться докази щодо сплати витрат за проведення судової земельно-технічної експертизи, які підлягають стягненню на користь позивача.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзивах на касаційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області та ОСОБА_2 зазначили, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки не містить обґрунтування неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
 
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишено без руху для усунення недоліків.
 
У грудні 2019 року заявником у встановлений судом строк недолік касаційної скарги усунуто.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року і витребувано із Козятинського міськрайонного суду Вінницької області цивільну справу № 133/2783/15-ц.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
24 травня 2006 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_5 . До складу господарських будівель, розташованих на АДРЕСА_1 , входять, зокрема, сарай літ. «Б» та гараж літ. «В».
 
З відповіді Козятинської сільської ради Козятинського району Вінницької області від 28 серпня 2015 року № 250/02-11 вбачається, що в земельно-кадастровій книзі в АДРЕСА_1 за померлою 13 квітня 2002 ОСОБА_5 рахувалась земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею, 0,15 га.
 
Рішенням Козятинської сільської ради Козятинського району Вінницької області від 17 травня 2013 року № 13-12-06 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,15 га, на АДРЕСА_1 .
 
На підставі цього рішення Вінницькою регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1284 га, на АДРЕСА_1 .
 
Рішенням державного кадастрового реєстратора управління Держгеокадастру у Козятинському районі Дворської Н. А від 10 вересня 2015 року № РВ-0500073382015 ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, у зв`язку з невідповідністю електронного документа установленим вимогам, а саме перетин із земельною ділянкою, кадастровий номер 0521482800:01:001:1386, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , площа співпадає на 1,4332 %, а також знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини та рекомендовано погодити межі з ОСОБА_2 .
 
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 жовтня 2013 року № НОМЕР_1 земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1494 га, кадастровий номер 0521482800:01:001:1386, на АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_2 
 
03 вересня 2013 року кадастровим реєстратором до Державного земельного кадастру внесена земельна ділянка ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1494 га, кадастровий номер 0521482800:01:001:1386, на АДРЕСА_3 , на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, розробленої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 .
 
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 19 вересня 2018 року № 282/18-21 земельні ділянки, розташовані в АДРЕСА_3 та на АДРЕСА_1 , перетинаються між собою, площа перетину становить 0,0018 га.
 
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року в справі № 133/1630/14-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , управління Держземагентства у Козятинському районні Вінницької області, реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області про визнання недійсним протоколу встановлення та закріплення меж земельної ділянки і скасування державної реєстрації земельної ділянки задоволено частково.
Зобов`язано управління Держземагентства у Козятинському районі Вінницької області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 та внести відповідний запис щодо меж земельної ділянки із земельною ділянкою ОСОБА_1 . 
У іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання управління Держземагентства у Козятинському районі Вінницької області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 та внесення відповідних змін щодо меж земельної ділянки із земельною ділянкою ОСОБА_1 скасовано, у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
 
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у цій справі у зв`язку із відмовою державного реєстратора у внесенні відомостей про її земельну ділянку до Державного земельного кадастру.
 
Відмову державного реєстратора мотивовано тим, що електронний документ не відповідає установленим вимогам Порядку ведення Державного земельного кадастру, зокрема, перетин із земельною ділянкою, кадастровий номер 0521482800:01:001:1386, яка значиться зареєстрованою за ОСОБА_2 , а також знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено та не спростовано матеріалами справи те, що спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 не погоджується з тим, щоб відступити 1 метр від господарських будівель ОСОБА_1 , які складаються із сараю літ. «Б» та гаражу літ. «В», необхідний для обслуговування цих будівель.
 
Відповідно до протоколу встановлення та закріплення меж земельної ділянки за 2013 рік, межі земельної ділянки ОСОБА_2 закріплені металевими кілками і проходять по існуючій межі. У цьому протоколі суміжні землевласники ніяких претензій при встановленні меж не заявили і спірні питання відсутні. В кінці протоколу містяться підписи суміжних землевласників, серед яких є підпис ОСОБА_1 , що підтверджує згоду з тим, що зазначено в протоколі.
 
ОСОБА_1 не надала до суду належних та допустимих доказів того, що в протоколі встановлення та закріплення меж земельної ділянки ОСОБА_2 міститься не її підпис, як це передбачено статтею 81 ЦПК України.
 
Згідно із характеристикою будинку, господарських споруд, що належать ОСОБА_1 станом на 2006 рік (до їх розбудови), площа сараю становила 35,7 кв. м, площа гаража 14,0 кв. м, в загальному їх площа становила 49,7 кв. м.
 
Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки, який виготовлявся як один із документів для технічної документації на замовлення ОСОБА_1 в 2013 році, загальна площа сараю з гаражем збільшилась, і склала 0,0061 га, що становить 61 кв. м.
 
Таким чином, загальна площа сараю та гаражу у період з 2006 року до 2013 року була збільшена внаслідок розбудови цих споруд, що і призвело до зменшення спірної частини на їх межі.
 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про землеустрій» землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень. 
 
Документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Документація із землеустрою розробляється на основі завдання на розробку відповідного виду документації, затвердженого замовником. Склад, зміст і правила оформлення кожного виду документації із землеустрою регламентуються відповідною нормативно-технічною документацією з питань здійснення землеустрою (стаття 29 Закону України «Про землеустрій»).
 
Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. 
Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). 
Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). 
Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.
У разі якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися.
Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.
Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. 
 
Пунктом 2.8 Інструкції про встановлення меж земельних ділянок в натурі та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 2376 (далі - Інструкція), передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі його наявності).
 
Судом апеляційної інстанції обґрунтовано зазначено, що серед документів технічної документації ОСОБА_1 відсутній правовстановлюючий документ, який би підтверджував право користування земельною ділянкою ОСОБА_5 (спадкодавець), в якому повинно бути зазначено інформацію про надану земельну ділянку, зокрема, її розташування та площа. 
 
Серед документів технічної документації в наявності є лише рішення сільської ради, яким надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі.
 
Крім того, в протоколі погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 10 червня 2013 року, складеному представником Вінницької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при виготовленні технічної документації із землеустрою на замовлення ОСОБА_1 , відсутній підпис суміжного землекористувача ОСОБА_2 .
 
Таким чином, ОСОБА_1 , готуючи до затвердження своєю технічну документацію, не погоджувала межі земельної ділянки з ОСОБА_2 .
 
Таким чином, межі земельної ділянки відповідно до цього протоколу проходять по кутах повороту земельної ділянки, а не по існуючій межі, як було встановлено при встановленні меж в процесі складання технічної документації на замовлення ОСОБА_2 .
 
Під час проведення судової земельно-технічної експертизи експертом не було встановлено переміщення ОСОБА_2 межових знаків, які були встановлені в присутності ОСОБА_1 та погоджені з нею.
 
Щодо доводів ОСОБА_1 про невзяття судом апеляційної інстанції до уваги висновку судової земельно-технічної експертизи необхідно зазначити таке.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
 
Згідно з статтею 115 ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.
 
Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що експертиза була проведена однобічно, без врахування та аналізу інших обставин справи, оскільки експерт в своєму висновку фактично вказав на недоліки технічної документації ОСОБА_2 , яка надала правовстановлюючі документи на землю, і не піддав аналізу недоліки технічної документації ОСОБА_1 , у якій відсутні правовстановлюючі документи на землю. Крім того, експерт не взяв до уваги, що межа до складання технічної документації існувала, і спору з приводу її не було.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованих висновків про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів порушення її прав ОСОБА_2 .
 
Також Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки спір у цій справі виник виключно між користувачами суміжних земельних ділянок, то позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною державної реєстрації земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації земельної ділянки ОСОБА_2 вказують на застосування нею у цій частині неефективного способу захисту своїх прав.
 
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження                        № 14-446цс18)).
 
Щодо оскарження ОСОБА_1  додаткового рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року необхідно зазначити, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 лютого 2019 року і ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , також обґрунтовано скасував додаткове рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року щодо вирішення питання про розподіл судових витрат.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова

                                                                                                                  Г. В. Коломієць

                                                                                                                  Р. А. Лідовець

                                                                                                                   Ю. В. Черняк