УХВАЛА

27 травня 2021 року 
м. Київ

Справа №  922/423/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування"
на рішення Господарського суду Харківської області від 19.06.2019 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.09.2019 у справі
за позовом Харківської міської ради
до Акціонерного товариства "Укргазвидобування",
про стягнення 6 220 348,04 грн.

У судовому засіданні взяли участь: представник позивача - Судаков Д. О. (адвокат), представник відповідача - Бєлєвцова О. С. (адвокат).

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2019 року Харківська міська рада (далі - міськрада) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Укргазвидобування" (далі - ПАТ "Укргазвидобування") (згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Статуту найменування юридичної особи - Акціонерне товариство "Укргазвидобування", організаційно-правова форма - приватне акціонерне товариство) про стягнення на підставі статей 1212- 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 6 220 348,04 грн за використання без достатніх правових підстав (без укладення договору оренди) у період з 01.04.2016 по 31.01.2019 земельної ділянки площею 0,7948 га по вул. Залютинській, буд. 49 у м. Харкові (далі - спірна земельна ділянка), на якій розташоване нерухоме майно відповідача та яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Харкова (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 10.04.2019, яка ухвалою господарського суду Харківської області від 12.04.2019 прийнята до розгляду). За твердженнями позивача, внаслідок зазначених дій відповідача територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради позбавлена можливості отримати дохід у заявленому розмірі від здачі земельної ділянки в оренду.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 19.06.2019 у справі №    922/423/19 (суддя Калініченко Н. В.), залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.09.2019 (Зубченко І. В. - головуючий, судді Медуниця О. Є., Радіонова О. О.) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з ПАТ "Укргазвидобування" на користь міськради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 2 062 978,84 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Харківської області від 19.06.2019 і постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.09.2019 у справі № 922/423/19, ПАТ "Укргазвидобування" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову в частині задоволення позовних вимог скасувати, прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в сумі 2    062 978,84 грн відмовити.
Скаржник наголошує на неправильному застосуванні судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме положень частини 3 статті 46 ГПК України. Так, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували зазначені норми права, без урахування правових позицій, викладених Верховним Судом у справах № 910/9673/17 (постанові від 13.03.2018), № 910/21717/17 (постанова від 16.01.2019) та № 910/19331/17 (постанова від 04.09.2018). 
ПАТ "Укргазвидобування" наголошує, що суди попередніх інстанцій помилково визнали заяву позивача подану 10.04.2018, як заяву про збільшення позовних вимог, оскільки позов у редакції від 10.04.2019 обґрунтовано зовсім іншими обставинами і доказами, ніж первісний позов. Зокрема, у первісному позові зазначено про несформовану земельну ділянку, що не є об`єктом цивільних прав площею 0,4587 га, а у заяві від 10.04.2019 позивач зазначає сформовану земельну ділянку із відповідним кадастровим номером, що є об`єктом цивільних прав, площею - 0,7948 га. На думку скаржника, в цьому разі має місце подання міськрадою 10.04.2019т нового позову, а не збільшення позовних вимог.
Крім цього, скаржник акцентує на неправильному застосуванні судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме положень частини пунктів 4- 7 частини 2 статті 80, частини 2 статті 118, частини 2 статті 164 ГПК України. Так, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій вирішили справу на підставі доказів, створених та наданих після звернення позивача до суду, а саме витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.03.2019, що суперечить правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у справах №    922/1306/18, № 917/1997/17, № 922/536/18, № 922/393/18, №    911/3250/16, № 916/3130/17, № 913/632/17, 916/4692/15.
Скаржник наголошує, що позивач як суб`єкт права власності на комунальні землі не вживав жодних заходів щодо державної реєстрації спірної земельної ділянки, у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку форма власності відсутня. 
Крім того, скаржник вказує, що зазначений спір не є спором з приводу нерухомого майна, а є спором про стягнення коштів, який не підпадає під ознаки виключної підсудності, а тому спір у цій справі помилково розглянуто не за місцезнаходження відповідача. 
У відзиві на касаційну скаргу міськрада просить відмовити у її задоволенні, рішення та постанову залишити без змін, оскільки оскаржувані судові рішення є законними, повністю обґрунтованими і прийнятими із дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення представників сторін, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на таке.
Частково задовольняючи позовні вимоги у справі № 922/423/18, яка переглядається, суди попередніх інстанцій зазначили, що оскільки спірна земельна ділянка була сформована як об`єкт цивільних прав 26.02.2018 позовні вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 2 062 978,84 грн (за період з 26.02.2018 по 31.01.2019) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У решті позовних вимог у частині стягнення безпідставно збережених коштів у сумі 4 157 369,20 грн суд відмовив з огляду на те, що позивачем проведене дане нарахування до формування земельної ділянки як об`єкта цивільного права (за період з 01.04.2016 по 25.02.2018).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.04.2021 у справі № 645/1040/19 (провадження № 61- 1944св20) зазначено про те, що згідно з частинами 1- 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та Закону України "Про Державний Земельний кадастр" при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема у постановах від 29.01.2019 у справі №    922/536/18, від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, у яких наведено правовий висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові. 
Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглядаючи справу № 645/1040/19 (провадження № 61-1944св20) про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої орендної плати, аналізуючи положення статті 79-1 ЗК України зробив висновок, що для вирішення спорів щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові. При цьому, підтвердженням формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, на думку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, є наявність двох складових, а саме: кадастровий номер земельної ділянки та реєстрація її у Державному земельному кадастрі.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.01.2021 у справі № 646/4546/19. 
Водночас, відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Згідно з положеннями частин 1 статей 122, 123, 124 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до частини 1 статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Статтею 206 ЗК України установлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Частиною 1 статті 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. 
Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК України).
У силу приписів статті 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Частиною 1 статті 79 ЗК України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За змістом частин 1, 3, 4, 9 статті 79- 1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Застосовуючи положення статті 79- 1 ЗК України до правовідносин, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням земельної ділянки, помилковим буде врахування лише положень щодо сформованості земельної ділянки після реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Так, частина 1 цієї статті чітко зауважує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Згідно з частиною 9 статті 79- 1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Тобто під час розгляду спору про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати зазначені положення статті 79- 1 ЗК України не можуть застосовуватися окремо, тільки в частині її формування із присвоєнням кадастрового номеру, оскільки лише після державної реєстрації права власності, така земельна ділянка набуває статусу об`єкта, щодо якого можуть виникнути будь-які цивільні права. 
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справах № 922/926/19 (постанова від 05.03.2020) та № 922/1453/20 (постанова від 09.03.2021). 
Верховний Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25.03.2021 у справі № 367/2979/16-а аналізуючи положення частин 1, 9, 10 статті 79-1 ЗК України зауважив, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Отже, існує різний підхід до розуміння та тлумачення положень статті 79- 1 ЗК України під час розгляду аналогічних справ щодо стягнення на підставі статей 1212- 1214 ЦК України безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання без достатніх правових підстав (без укладення договору оренди) земельної ділянки.
Відповідно до частини 3 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Без відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених вище постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, що належить до процесуальних повноважень лише Великої Палати Верховного Суду, правильно сформувати правову позицію у цій справі є неможливим. 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі справи                     № 922/423/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновку щодо застосування положень статті 79-1 ЗК України (формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.04.2021 у справі №    645/1040/19 (провадження № 61-1944св20) та постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.01.2021 у справі №    646/4546/19, стосовно того, що підтвердженням формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав є наявність двох складових, а саме: кадастровий номер земельної ділянки та реєстрація її у Державному земельному кадастрі. На думку колегії суддів, застосовуючи положення статті 79- 1 ЗК України до правовідносин, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням земельної ділянки, помилковим буде врахування лише положень щодо сформованості земельної ділянки після реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Так, частина 1 цієї статті чітко зауважує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Згідно з частиною 9 статті 79- 1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Тобто під час розгляду спору про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати зазначені положення статті 79- 1 ЗК України не можуть застосовуватися окремо, тільки в частині її формування із присвоєнням кадастрового номеру, оскільки лише після державної реєстрації права власності, така земельна ділянка набуває статусу об`єкта, щодо якого можуть виникнути будь-які цивільні права. Тобто, підтвердженням формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав є наявність таких складових, а саме: кадастровий номер земельної ділянки; реєстрація її у Державному земельному кадастрі; державна реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідною юридичною чи фізичною особою.
Частиною 3 статті 303 ГПК України передбачено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.
Відповідно до частини 4 статті 303 ГПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.
Крім цього, Верховний Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28.10.1999). 
Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29.11.2016). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22.11.1995). 
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба з`ясувати неоднозначні моменти і адаптувати норми законодавства до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11.04.2013; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21.10.2013).
На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ:
Справу № 922/423/19 разом з касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду Харківської області від 19.06.2019 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.09.2019 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не    підлягає.

Головуючий                                                                                Н. О. Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил 

                                                                                          О. В. Случ