П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/5129/20	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицький О.І.
суддів: Семенюка Г.В.,  Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року по справі № 400/5129/20 за позовом    ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

                                 В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік) з моменту звільнення 28.09.2018 року по день фактичного розрахунку 21.10.2020 (за 515 робочих днів).
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що при звільненні з військової служби йому не була виплачена грошова компенсація відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2018 роки, в зв`язку з чим у позивач 07.09.2020 позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду. Рішенням суду від 07.09.2020 визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік. Зазначене рішення виконано 21.10.2020 шляхом перерахування на картковий рахунок позивача 27 551,87 гривень. Однак, військовою частиною НОМЕР_1 не нараховано та не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідач проти задоволенні позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив, у якому зазначив, оскільки відповідно до роз`яснень, наведених у листі Департаменту з питань праці Державної служби України з питань праці від 14.11.2019 №5192/4.1/4.1-зв-19 та листі Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 №774/13/84-13, на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, Кодекс законів про працю України не поширюється. Право на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у позивача виникло на підставі судового рішення, яке постановлено після судового рішення, тому компенсація за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами ст. 117 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 28 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, а саме не досконало проаналізовано доводи сторін та надані ними докази, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- судом першої інстанції повністю проігноровані позиції Верховного Суду з питань нарахування та виплати середнього заробітку військовослужбовцям, а саме висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, у постанові від 26.02.2020 у справі № 810/451/17 та у постанові від 13.05.2020  у справі №810/451/17;
- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 1992 року по 2018 рік проходив військову службу у Збройних Силах України. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 517 від 18.09.2018 позивач був звільнений з військової служби у запас відповідно до підпункту "к" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 187 від 28.09.2018 позивач виключений із списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення.
При звільненні з військової служби позивачу не виплачена грошова компенсація відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2018 рік.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 по справі №400/5129/20 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2018 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2018.
21.10.2020 військовою частиною НОМЕР_1 перераховано на картковий рахунок позивача 28 811,87 грн. На переконання позивача, відповідач у відповідності з ст. 117 КЗпП України повинен був виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовіляючи у задовленні позову в частині здійснення нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, суд виходив із того, що нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, з огляду на те, що на час звільнення позивача з військової служби спірна сума компенсації відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 28 811,87 грн йому ще не належала, а вина відповідача на той час у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність військової частини НОМЕР_1 , передбачену ст. 117 КЗпП України.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, 116,117 КЗпП, Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Апеляційна скарга позивача містить доводи щодо не згоди з рішенням суду першої інстанції в  частині  відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з пунктом 2, 4 статті 9 вищевказаного Закону визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад  за військовим  званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Приписами частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Так, п.242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, передбачено, що особа,  звільнена з  військової служби, на  день  виключення зі списків особового складу військової  частини  має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення  з  ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової  частини.
Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати  з  вини власника або уповноваженого ним органу належних  звільненому  працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу,  при  відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні  виплатити  працівникові його  середній заробіток за  весь час затримки до дня  фактичного розрахунку.
Частиною 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що  при  наявності спору про розміри належних  звільненому  працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування  за  час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз`яснив : " Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку  за  весь час затримки по  день фактичного розрахунку.
Колегія суддів, окрім іншого, звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року, справа № 805/4458/17-а, відповідно до якої, частина  перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації  за  затримку виплати працівникові належних  йому  сум  при звільненні  у розмірі середньомісячного заробітку  за  весь період затримки до дати  фактичного розрахунку,  але  за  умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум  при звільненні  та факт остаточного  розрахунку з  ним.
Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові  при звільненні.  У цьому випадку працівник,  за  змістом  частини  другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування  за  час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування.
Так, правова позиція також уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 08.11.2018 у справі № 821/2148/16 (провадження № К/9901/33971/18, К/9901/33978/18).
При цьому, 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі № 821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії  з  ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 821/1083/17 залишила без змін.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд  з  прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.
Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі  звільненим  працівником повний  розрахунок, виплатити  всі суми, що  йому  належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати  з  вини власника або уповноваженого ним органу належних  звільненому  працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу,  при  відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні  виплатити  працівникові його  середній заробіток за  весь час затримки по  день фактичного розрахунку. При  наявності спору про розміри належних  звільненому  працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування  за  час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі  звільненим  працівником повний  розрахунок, виплатити  всі суми, що  йому  належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку  з  його  звільненням з  роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати  за  виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З  метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні  за  рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи  з  середнього заробітку  за  час затримки  розрахунку при звільненні  відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою  розрахунку при звільненні,  не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Згідно  з  частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І сааме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина  2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та  фактично  охоплює два випадки вирішення такого спору.
Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних  звільненому  працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в  частині  першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний  розрахунок  із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника, то розмір відшкодування  за  час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини,  за  яких стався  несвоєчасний розрахунок  та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Відтак Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення  з  роботодавця виплат, які передбачені після  звільнення, за  загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок  несвоєчасного  здійснення  з  ним  розрахунку з  боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин,  за  весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Також зазначено про те, що  з  огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи  з  принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд  за  певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику  при звільненні  всіх належних сум, передбачених на  день звільнення  трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те,  з  чим була пов`язана тривалість такого періоду  з моменту  порушення права працівника і до  моменту  його звернення  з  вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою  розрахунку при звільненні  майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою  розрахунку при звільненні  майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку  за несвоєчасний розрахунок при звільненні.  Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Крім того, оскільки відповідач не провів  з  позивачем  при  звільнені  з  військової служби остаточний  розрахунок,  позивач має право на отримання середнього заробітку  за  весь час затримки  розрахунку при звільненні.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось сторонами у справі,  військовою частиною  НОМЕР_1 перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти у розмірі 28  811,87 грн – 21.10.2020. 
Позивач  звільнений з  військової служби 28.09.2018.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов не правомірного висновку, оскільки право позивача на отримання середнього заробітку  за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту  за  період  з  28.09.2018 (наступного дня після  звільнення  позивача) до дня повної виплати грошової компенсації  за  невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто до 21.10.2020. Загалом строк затримки повного розрахунку  515 днів.
Отже, військова частина зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні  - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за  період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку  з  навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації  за  невикористані відпустки провадиться виходячи  з  виплат  за  останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації  за  невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи  з  виплат  за  останні 2 календарні місяці роботи, що передують події,  з  якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи  з  виплат  за фактично  відпрацьований час.
Також, частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати  з  вини власника або уповноваженого ним органу належних  звільненому  працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу,  при  відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні  виплатити  працівникові його  середній заробіток за  весь час затримки по  день фактичного розрахунку.
Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи  з  середнього заробітку  за  час затримки роботодавцем  розрахунку при звільненні  відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За  висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи  з  середнього заробітку  за  час затримки роботодавцем  розрахунку при звільненні  відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику  при звільненні  всіх належних сум, передбачених на  день звільнення  трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те,  з  чим була пов`язана тривалість такого періоду  з моменту  порушення права працівника і до  моменту  його звернення  з  вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою  розрахунку при звільненні  майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою  розрахунку при звільненні  майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку  за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто,  з  урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку  за  час затримки  розрахунку при звільненні  працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних  звільненому  працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При  вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини  за  яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 постанова від 30.10.2019.
Згідно з довідкою № 1009 від 02.12.2020, виданою  військовою частиною  НОМЕР_1 , розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 491,30 грн.
Середній заробіток  у зв`язку із затримкою  розрахунку при звільненні  становить – 253  019,50 грн. (491,30 грн * 515 днів).
Загальна сума заборгованості склала - 253 019,50 грн.
Разом  з  цим, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком  за  час затримки  розрахунку.
Так, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком  за  час затримки  розрахунку  складає 28  811,87 грн. (частка компенсації) / 253 019,50 грн (середній заробіток за  весь час затримки  розрахунку з  28.19.2018 по 21.10.2020 включно (515 днів)) х 100 = 11,38 %.
Отже сума, яка підлягає відшкодуванню  з  урахуванням істотності частки 11,38 % становить: 491,30 грн. (середньоденний  заробіток  позивача) х 11,38 % = 55,90 грн, 55,90 грн х 515 (днів затримки  розрахунку) = 28  788,50 грн.
На підставі вказаного, матеріалів справи,  з  урахуванням ст.308 КАС України та постанови Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі № 524/1714/16-а, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, колегія суддів приходить до висновків, що співрозмірною сумою середнього заробітку затримки повного  розрахунку при звільненні  є сума в розмірі 28 788 грн. 50 коп.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи,  що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року по справі № 400/5129/20 – скасувати.
Постановити у справі нове рішення, яким позов задовольнити.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з моменту звільнення 28.09.2018 по день фактичного розрахунку 21.10.2020 (за 515 робочих днів) у розмірі 28 788 ( двадцять вісім тисяч сімсот вісімдесят вісім) гривень 50 коп. .
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Федусик А.Г.