ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/928/21 Справа № 205/8444/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності договору,-

ВСТАНОВИЛА:
В вересні 2019 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності договору.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності договору — відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року №205/8444/2019 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У відзиві представник відповідача ФОП ОСОБА_2  -  ОСОБА_3  на апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1  на рішення  Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року у повному обсязі, а рішення суду залишити без змін. 
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 05.02.2019 року між ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 було укладено Договір підряду (а.с.13). 
Пунктом 1.2 визначено строк виконання робіт: до 31 грудня 2019 року.
Відповідно до п.1.1 такого Договору, замовник передає, а підрядник приймає на себе зобов`язання виконати наступні роботи: відповідно до кошторису.
Згідно до п.п. 3.4., 3.5. спірного Договору сторони погодили те, що вартість додаткових робіт, визначених п. 3.4. Договору не включено до кошторису, і погоджується сторонами в окремому порядку та підлягають оплаті замовником додатково. За умовами пункту 3.5. Договору виконання додаткових робіт проводиться після їх 100 % оплати.
Таким чином, за умовами вказаного договору сторони погодили, що позивач бере на себе відповідні зобов`язання щодо сплати робіт як за кошторисом, так сплату повної вартості додаткових робіт (у випадку їх замовлення), що не включені до такого кошторису, які повинні сплачуватись в окремому порядку.
Кошторис є додатком № 1 до Договору, в якому сторони погодили, що товаром є плитка «Старе місто», колір плитки: сірий, коричневий, жовтий, товщина плитки – 4 см, кількість плитки – 70 кв.м. за ціною 35 грн. за 1 кв.м. на загальну суму 24 500 грн. 00 коп. (а.с. 17).
З матеріалів справи вбачається, що 15.03.2019 року сторонами до вказаного кошторису було внесено зміни до умов вказаного договору шляхом збільшення кількості плитки на 2 кв.м., сума договору таким чином склала 25 200 грн. 00 коп. (а.с. 17).
03 квітня 2019 року було внесено зміни до умов такого договору, і за взаємним погодженням сторін кількість плитки була збільшена на 12 кв.м. на суму 4 700 грн. 00 коп., сума договору таким чином склала 29 900 грн. 00 коп. (а.с. 14).
17 вересня 2019 року відповідачем, з метою оплати додаткових робіт за договором, на адресу позивача був виставлений позивачу рахунок на суму 5 100 грн. 00 коп., у відповідності до якого транспортні витрати складають – 1 600 грн. 00 коп., вартість робіт з підготовки та укладки 5 кв.м. плитки з використанням матеріалів замовника (цемент, пісок, сітка) – 2 500 грн. 00 коп., вантажні роботи (перенос матеріалу до місця виконання робіт) – 1 000 грн. 00 коп. (а.с. 16).
20 вересня 2019 року відповідачем, з метою оплати додаткових робіт за договором, на адресу позивача був виставлений позивачу рахунок на суму 5 600 грн. 00 коп., у відповідності до якого транспортні витрати складають – 1 600 грн. 00 коп., вартість робіт з підготовки та укладки 6 кв.м. плитки з використанням матеріалів замовника (цемент, пісок, сітка) – 3 000 грн. 00 коп., вантажні роботи (перенос матеріалу до місця виконання робіт) – 1 000 грн. 00 коп. (а.с. 15).
24 вересня 2019 року відповідачем, з метою оплати додаткових робіт за договором, на адресу позивача був виставлений позивачу рахунок на суму 5 100 грн. 00 коп., у відповідності до якого транспортні витрати складають – 1 600 грн. 00 коп., вартість робіт з підготовки та укладки 5 кв.м. плитки з використанням матеріалів замовника (цемент, пісок, сітка) – 2 500 грн. 00 коп., вантажні роботи (перенос матеріалу до місця виконання робіт) – 1 000 грн. 00 коп.
Також, судом першої інстанції було встановлено, що акти виконаних робіт від 19.09.2019 року, 20.09.2019 року, 24.09.2019 року скріплені підписом виконавця та позивача, без будь-яких претензій чи зауважень зі сторони останньої.
Отже, після неодноразового внесення сторонами змін до спірного договору (а саме змін до кошторису) в частині збільшення обсягу виготовлення тротуарної плитки відбулося збільшення ціни додаткових робіт, вартість яких за умовами договору повинна була погоджуватись сторонами в окремому порядку. 
Однак, позивач вважала обставину збільшення загальної суми виплат за договором необґрунтованою та неприйнятною для себе, через що відмовилась від остаточної повної оплати за спірним договором.
Частиною 1 ст. 837 ЦК України встановлено, що одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконати роботу (стаття 865 ЦК України).
Згідно зі ст.857 ЦК України робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру.
Результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру.
В даному випадку, сторона позивача обґрунтовуючи свій позов посилалась на обставини низької якості виготовленої плитки та наявності, на думку такої сторони, у спірному договорі положень, що мають дискримінаційний та несправедливий характер.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Наслідки порушення умов договору щодо якості виконаних робіт передбачено ч.ч.1-3 ст. 858 ЦК України.
Зокрема, якщо робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника: безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк; пропорційного зменшення ціни роботи; відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором.
Якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.
Аналогічні положення містяться і у ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якою, зокрема, передбачено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.
Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.
Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору.
За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.
Якщо істотні недоліки було виявлено в роботі (послузі), виконаній з матеріалу споживача, споживач має право вимагати на свій вибір або виконання її з такого ж матеріалу виконавця, або розірвання договору і відшкодування збитків.
Зазначені вимоги можуть бути пред`явлені споживачем протягом строків, передбачених нормативно-правовими актами та нормативними документами, умовами договору, а в разі відсутності таких строків протягом десяти років.
Як зазначено у ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» істотний недолік це такий недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: він взагалі не може бути усунутий; його усунення потребує понад чотирнадцять днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.
Отже, законодавцем визначені як наслідки неналежного виконання підприємцем обов`язків за договором підряду, так і способи захисту порушеного права споживача.
Однак в даному випадку, стороною позивача в межах розгляду даної справи не було заявлено жодної вимоги щодо безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк; пропорційного зменшення ціни роботи; відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, або вимоги про розірвання спірного договору та стягнення збитків.
Також позивачем не надано й матеріали справи не містять доказів пред`явлення до моменту звернення із позовом до суду відповідної претензії позивача до відповідача щодо незадовільної якості тротуарної плитки або щодо недоліків у роботі підрядника.
При цьому, відповідні акти виконаних робіт від 19.09.2019 року, 20.09.2019 року, 24.09.2019 року було підписано позивачем без будь-яких зауважень та застережень (а.с. 43-45).
Таким чином, за договором відбулось відповідне виконання зобов`язань зі сторони відповідача, і сторона замовника сама приймала таке виконання як належне, і на той час вважала обставини, за яких відбулось виконання, прийнятними для себе.
Отже, відсутні підстави для визнання договору недійсним з мотивів виготовлення та постачання плитки низької якості.
Щодо позовних вимог про розірвання договору через його дискримінаційний та несправедливий характер, та повернення позивачеві сплачені нею на виконання умов такого договору грошові кошти, необхідно зазначити наступне наступне.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Тобто, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Аналізуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з тим, що при укладанні вказаного договору між сторонами були дотримані всі передбачені істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору.
Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
При цьому статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
В даному випадку, позивач обґрунтовує недійсність договору в цілому наявністю в окремих пунктах такого договору положень, які мають на думку такої сторони дискримінаційний та несправедливий характер, зокрема через передбачення права підрядника не повертати частину сплачених коштів у випадку розірвання договору та встановлення жорстких обмежень для позивача, а також тією обставиною, що відповідач нав`язує супутні послуги для виконання умов вказаного договору.
Однак, позивачем не надано доказів того, що ціни, оговорені сторонами за вказаним договором значно перевищують середню ринкову вартість аналогічних послуг. 
Так само, суду не надано будь-яких достатніх, належних та допустимих доказів, які б давали підстави стверджувати, що спірний правочин не був би вчинений без включення до нього пункту 5.2. Договору на який у тексті позовної заяви, як на несправедливий, посилається позивач.
У випадку якщо позивач вважає дискримінаційними чи несправедливими певні умови спірного договору, то така сторона мала б ставити питання про визнання саме цих положень спірного договору недійсними, а не заявляти вимогу про визнання договору недійсним в цілому із одночасним повним поверненням сплачених позивачем коштів. 
Також, в даному випадку відповідачем було частково виконані свої зобов`язання за договором, а позивачем прийнято таке виконання шляхом підписання відповідних актів виконаних робіт. Відтак повне, а не пропорційне до обсягу фактично виконаних робіт, повернення грошових коштів порушуватиме баланс інтересів сторін договору, та не відповідає критеріям домірності (пропорційності).
Таким чином, відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним, оскільки позивачем не надано доказів для визнання решти умов договору в цілому несправедливими та даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що невиконання умов договору спричинено саме діями споживача, які полягали у несплаті коштів, а відповідальність за невиконання яких передбачена умовами самого договору, що погоджено сторонами
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволення позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

                                                              М.Ю.Петешенкова