П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3044/20	
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
                                                                                          Дата і місце ухвалення 09.06.2020 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:     Бойка А.В.,
                         суддів:   Федусика А.Г,
                                        Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , в якому просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо встановлення місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) за період з січня 2016 року по лютий 2018 року, - грудень 2015 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 встановити місяць обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) з січня 2016 року по лютий 2018 року, лише січень 2008 року.
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити належну індексацію грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року включно, вважаючи місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) лише січень 2008 року.
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1  нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме, з 15.08.2018 року по день фактичного розрахунку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1  щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належну індексацію грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року включно.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.
В поданій апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 посилалась на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, неповним з`ясуванням судом обставин справи.
Відповідач посилався на те, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078 не передбачає механізму виплати сум індексації у поточному році та за минулі періоди.
Апелянт зазначає, що на даний час у зв`язку із збройною агресією проти України діє особливий період, який характеризується складною фінансово-економічною ситуацією.
Також на думку апелянта, індексація грошового забезпечення не може вважатись складовою грошового забезпечення в розумінні ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", оскільки вона не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер, що виключає можливість включення її до складу грошового забезпечення, яким забезпечується військовослужбовець, звільнений з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини.
З огляду на викладене апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції стосовно протиправності дій військової частини по не нарахуванню та невиплаті індексації грошового забезпечення.
Також апелянт вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано те, що військова частина НОМЕР_1 не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 - розпорядника коштів третього рівня  На думку апелянта, суд повинен був залучити військову часину НОМЕР_2 в якості другого відповідача у справі, однак цього не здійснив.
Крім того апелянт вважає, що позивачем при зверненні до суду було пропущено строк на подачу позову, оскільки звільнення позивача відбулось 15.08.2018 року.
Враховуючи викладене апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
В свою чергу Бернякович М.В. у поданій ним апеляційній скарзі також посилався на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позовних вимог постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, неповним з`ясуванням судом обставин справи.
Апелянт посилався на те, що Законом України "Про індексацію грошових доходів" та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року визначено правила та порядок проведення індексації  грошових доходів населення. Позивач вважає, що місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексаціях грошового забезпечення (базовим місяцем) для всіх військовослужбовців Збройних Сил України, незалежно від того, коли військовослужбовець прийнятий на військову службу, коли перемістився на посаду з більшим посадовим окладом, коли присвоєно чергове звання або встановлені різні надбавки та доплати і премії, буде місяць, наступний за місяцем, в якому відбулось підвищення окладів для військовослужбовців відповідно до постанови Кабінету Міністрів України. З огляду на зазначене апелянт вважає, що місяцями обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовим місяцями) для всіх військовослужбовців є місяці, з яких постановами КМУ "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07.11.2007 року № 1294 та "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року № 704, а саме - січень 2008 року та березень 2008 року відповідно.
З огляду на викладене апелянт вважав, що в даному випадку відповідач повинен застосувати при перерахунку індексації його грошового забезпечення базовий місяць - січень 2008 року.
Позивач вважає, що належним захистом його порушених прав є саме зобов`язання відповідача здійснити нарахування індексації грошового забезпечення з урахуванням базового місяця - січень 2008 року.
Також апелянт посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні позовних вимог в частині виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, відповідно до ст. 117 КЗпП України. В обґрунтування своєї позиції апелянт посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17.
Враховуючи викладене апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків:
Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 27.10.2004 року проходив військову службу в управлінні Південного оперативного командування, яке в лютому 2015 року переформовано (реорганізовано) в управління оперативного командування Південь та йому було присвоєно умовне найменування в/ч НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.08.2018 року №168, позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеса.
Позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року.
Листом № 3124 від 26.07.2019 року відповідач повідомив позивача, що індексація не нараховувалася і не виплачувалася у зв`язку з тим, що не була передбачена в бюджеті Міністерства оборони України на відповідні роки.
З листа командира військової частини НОМЕР_1 №1/382 від 21.01.2020р. судом встановлено, що позивачу не нараховувалась та не виплачувалась компенсація грошового забезпечення у період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р. 
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити належну індексацію грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року, вважаючи місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) січень 2008 року задоволенню не підлягають, оскільки в даному випадку нарахування позивачу індексації не відбулось, а тому визначення базового місяця належить до повноважень відповідача.
В свою чергу, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні вимоги позивача про зобов`язання  військової частини НОМЕР_1  нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме, з 15.08.2018 року по день фактичного розрахунку. Суд посилався на те, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджує свою дію на правовідносини, що виникають в порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. На думку суду першої інстанції, за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП України, є безпідставним.
Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Абзацом 2 частини 4 статті 9 вказаного Закону встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 цього ж Закону до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст. 9 Закону).
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року № 2017-III (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078 у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету; 6) індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються і т.д.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік .
В контексті наведеного колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.
Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Як встановлено в ході розгляду справи, позивачу за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.
Відповідачем вказаний факт не заперечується. 
Обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо не проведення індексації грошового забезпечення позивача у вказаний період, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 - лютому 2018 р.р. у Міноборони не було.
Проте, колегія суддів вважає необґрунтованими вказані доводи відповідача, оскільки згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Тобто, частина 6 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.
Також, колегія суддів зазначає, що Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.
До того ж, відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, коштів на індексацію грошового забезпечення, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на рахунки відповідача для виплати індексації військовослужбовцям у вказаний період. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що ним протягом 2016-2018 рр. надсилались відповідні заявки до вищестоящого органу стосовно потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення.
В даному випадку позивач просив здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно п. 5 Порядку № 1078 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 1013 від 09.12.2015 року, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
При цьому, згідно п. 10-2 Порядку № 1078, в редакції за спірний період, для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.
Відповідачем в ході розгляду справи не надано жодного доказу щодо підвищення тарифної ставки (посадового окладу) у грудні 2015 року, за посадою яку займав позивач.
За таких обставин, відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року.
Таким чином, оскільки індексація грошового забезпечення позивачу не була проведена у встановлений Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» строк, що є порушенням прав позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року.
Висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 825/874/17, від 19 червня 2019 року у справі № 825/1987/17, від 19 липня 2019 року у справі № 240/4911/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 825/565/17, від 16 вересня 2020 року № 815/2590/18.
Що стосується вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення вважаючи базовий місяць січень 2008 року, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах відповідач взагалі не здійснив нарахування позивачу індексації та відповідно не здійснив розрахунку такої індексації, не визначив розмір індексації, що підлягає виплаті, а тому, з урахуванням положень ст. 2 КАС України, суд у даній справі не наділений повноваженнями на визначення розміру індексації. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця січень 2008 року відсутні.
Вказані висновки щодо передчасності вирішення питання щодо базового місяця узгоджуються з висновками Верхового Суду, викладеними у рішенні від 15.10.2020 року у  справі №240/11882/19.
Водночас, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо помилковості висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції  виходив з того, що відповідно до положень ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, однак ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
В свою чергу колегія суддів зазначає наступне:
Нормами статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові грошової компенсації, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.
Висновки суду у даній справі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Водночас, вирішуючи справу, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного: з позовом про виплату індексації грошового забезпечення  позивач звернувся у квітні 2020 року, в той час коли звільнений зі служби він був 15.08.2018 року; відповідач заперечував проти права позивача на індексацію грошового забезпечення, а тому, факт порушення цього права, був встановлений лише під час судового розгляду справи, сума індексації грошового забезпечення, яка підлягає виплаті за рішенням суду менша, ніж сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні.
З огляду співмірності та пропорційності, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 5000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою майнових втрат позивача.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що судом апеляційної інстанції встановлено, в тому числі, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі ст. 317 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню із прийняттям у такій частині нового судового рішення.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
При зверненні з позовом до суду апеляційної інстанції позивачем було сплачено  судовий збір у розмірі 3783,60 грн., що підтверджується квитанцією АТ КБ "ПриватБанк" № 0.0.1768815501.1 від 15.07.2020 року (розрахунок судового збору проведено виходячи із заявлення трьох вимог немайнового характеру).
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до ст. 139 КАС України, стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 підлягає сума сплаченого судового збору у розмірі 1261,20 грн. 
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328  КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року скасувати в частині відмови у зобов`язанні військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме, з 15.08.2018 року по день фактичного розрахунку.
Прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень. 
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір у сумі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривня 20 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко

Суддя:                                                                                          А.Г. Федусик

          Суддя:                                                                                         О.А. Шевчук