ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                               Головуючий І інстанції: Тітов О.М.
18 травня 2021 р.	Справа № 520/18244/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Юрченко Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В с т а н о в и в:
16.12.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати неправомірною бездіяльність Харківської обласної прокуратури в частині невиплати йому вихідної допомоги при звільненні 05.05.2020 року в розмірі 30.345,17 грн. середнього місячного заробітку та щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку;
- зобов`язати Харківську обласну прокуратуру виплатити на його користь вихідну допомогу в зв`язку із звільненням з органів прокуратури у розмірі 30.345,17 грн. середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;
- зобов`язати Харківську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити йому одним платежем середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі  1445,008250 грн. за кожен день затримки розрахунку починаючи з 05.05.2020 року по день фактичного розрахунку;
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що його звільнення з органів прокуратури відбулось з підстави, визначеної п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», що за своїм змістом є розірванням трудового договору з ініціативи власника, а не працівника. Таким чином, відповідач як роботодавець, при прийнятті наказу про його звільнення мав зважити на необхідність дотримання ним законодавчо встановленої процедури звільнення, у тому числі й щодо проведення повного розрахунку у день фактичного його звільнення 05.05.2020 року.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 року визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду із позовною заявою до Харківської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії та позовну заяву залишено без розгляду.
Ухвалюючи таке рішення, суд дійшов висновку про те, що для звернення до адміністративного суду з вимогами щодо виплати вихідної допомоги та середнього заробітку під час звільнення з публічної служби застосовується місячний строк, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 року про залишення без розгляду його позовної заяви, та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що під час розгляду справ про стягнення на користь осіб, які перебували на публічній службі, належних звільненому працівникові сум, зокрема, вихідної допомоги, повинні застосовуватися положення ч. 2 ст. 233 КЗпП Країни, а не частина 5 ст. 122 КАС України, тобто строки звернення до суду у цій категорії справ не застосовуються.
За приписами  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення відповідно до положень  ст. 317 КАС України  скасуванню, з наступних підстав.
Судом установлено, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання до суду заяви про поновлення строку для звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску (а.с. 129-131).
18.02.2021 року ОСОБА_1 направив до Харківського окружного адміністративного суду заяву про поновлення процесуального строку, в якій зазначив, що ним не пропущено строк на подачу позовної заяви, оскільки його вимоги стосуються порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, а саме невиплати вихідної допомоги, звернення з якими до суду не обмежене будь-яким строком (а.с. 150-157).
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що для звернення до адміністративного суду з вимогами щодо виплати вихідної допомоги та середнього заробітку під час звільнення з публічної служби застосовується місячний строк, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України, вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до суду з цим позовом не можуть бути визнані поважними, оскільки вихідна допомога при звільненні не належить до структури заробітної плати,  тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої  статті 55 Конституції України  кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає  КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частина перша  статті 118 КАС України  визначає, що процесуальні строки - це встановлені  законом  або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються  законом, а якщо такі строки  законом  не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частин першої та другої  статті 122 КАС України    позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною третьою  статті 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані  статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Як установлено судовим розглядом, підставою звернення позивача ОСОБА_1 до суду із даним позовом слугувала бездіяльність Харківської обласної прокуратури щодо невиплати йому вихідної допомоги при звільненні.
  Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначає зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини. Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю ( статті 1,3 частини перша, друга, сьома  статті 43 Конституції України).
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено  Кодексом законів про працю України  (далі - КЗпП України) (відповідно до  преамбули цього Кодексу).
Згідно зі частиною першою статті  3  та статтею  4 КЗпП України  трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з  КЗпП України  та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до частини першої  статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою  статті 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-В «Про оплату праці» (далі – Закон № 108/95-В), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
У рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
При цьому, колегія суддів зазначає, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 15.102013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 дійшов висновку, що положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-В «Про оплату праці» зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. 
Приходячи до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування судового рішення, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 стосуються не лише питання стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільненні.
Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку. 
Разом з тим, залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду, суд не обґрунтував своє рішення в частині вимог позивача про стягнення з Харківської обласної прокуратури середнього заробітку за весь час затримки виплати.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, при прийнятті ухвали дійшов помилкових висновків та порушив норми процесуального права, що відповідно до положень п. 3, п. 4 ч. 1  ст. 320 КАС України, є підставою для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду.
Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 320, 213, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року  - скасувати.
Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
          Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова   	
          Постанова у повному обсязі складена і підписана 28 травня 2021 року.