ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2021 року                                                                                      Справа № 906/1412/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

при секретарі судового засідання Першко А.А.
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРІС ПОЛІССЯ" на рішення Господарського суду Житомирської області від 10 березня 2021 року в справі №906/1412/20 (суддя -              А.В. Шніт)           
час та місце ухвалення: 10 березня 2021 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; повний текст рішення складено 22 березня 2021 року                       
за позовом Приватного акціонерного товариства "Володарсько-Волинський льонозавод"           
до     Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРІС ПОЛІССЯ"
про виселення з нежитлового приміщення
за участю представників сторін:
від Позивача - Лівак Т.О.;
від Відповідача - Максимов В.В..
ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «ВОЛОДАРСЬКО-ВОЛИНСЬКИЙ ЛЬОНОЗАВОД» (надалі –Позивач)  звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРІС ПОЛІССЯ» (надалі –Відповідач), в якій просив виселити Відповідача із займаного нежитлового приміщення загальною площею – 3327,7 м.кв..
Позовні вимоги обґрунтовані  закінченням строку договору оренди нежитлових приміщень №1 від 1 жовтня 2016 року та відмовою Відповідача звільнити займане приміщення. В якості правових підстав позову Позивач зазначає статті 391, 629, 759, 763, 785 Цивільного кодексу України, статті 283, 284, 291 Господарського кодексу України.

          Рішенням Господарського суду Житомирської області від 10 березня 2021 року в справі №906/1412/20 позов задоволено. Висилено Відповідача  із займаного нежитлового приміщення загальною площею – 3327,7 кв.м. (окремо розташована шоха №3 - склад, Літера Е-1 та виробниче приміщення №3, цех №1), що знаходиться за адресою: 12122, Житомирська обл., Хорошівський район, с.Рижани, вул.Заводська, будинок 1.
Такий висновок суду ґрунтується на тому, що  враховуючи направлення  Позивачем 2 липня 2019 року (тобто в межах строку, на який було продовжено строк дії договору оренди) Відповідачу листа, згідно якого вказано на небажання продовжувати дію договору на існуючих умовах, суд зазначив, що договір оренди нежитлових приміщень №1 від 1 жовтня 2016 року припинив свою дію 30 вересня 2020 року у зв`язку із закінченням строку, на який його  було укладено (продовжено).
Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування нежитловим приміщенням за договором оренди, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення такої особи. Отже, у даному випадку позов про виселення є негаторним, а власник вправі застосувати речово-правовий спосіб захисту права власності. Отже, Відповідач   належними та допустимими доказами не довів правомірність користування нежитловими приміщеннями після припинення договору оренди. За вказаних обставин вимога Позивача про виселення Відповідача з нежитлового приміщення, що є предметом договору оренди,   є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Не погоджуючи з зазначеним рішенням місцевого господарського суду, Відповідач  звернувся до  Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області у справі № 906/1412/20 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Скаржник зазначає, що  відповідно до пункту 4.1 Договору оренди нежитлових приміщень від 1 жовтня 2016 року строк оренди приміщення, що орендується складає 24 місяці. У період часу з 30 вересня 202 року по 30 жовтня 2020 року Відповідач не отримував від Позивача будь яких заяв (заперечень) щодо відмови або припинення Договору оренди. На переконання Відповідача строк дії Договору оренди враховуючи додаткову угоду, продовжено до 29 лютого 2022 року, або згідно зазначеної у рішенні першої інстанції (30 вересня 2020 року) до 30 вересня 2022 року. Також апелянт зазначив, що номер накладної (трек) 1210101668361, згідно якої нібито Позивачем направлявся Відповідачу лист вих. №01-1/07 від 1 липня 2019 року, згідно даних сайту Укрпошти, відсутній, тому що не зареєстровано в системі, а тому такий документ представлений Позивачем про відправлення вказаного листа на переконання апелянта є сфальсифікований.     

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 квітня  2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження та  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Житомирської області   від 10 березня 2021 року (а.с. 166).
Позивач подав до Північно-західного апеляційного господарського суду  відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу    без задоволення. Вказує, що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення почтового відправлення, в якому міститься підпис отримувача такого відправлення, а саме директора Відповідача – Сьоми В.. Окрім того, Позивач вказав, що Договором оренди приміщення не передбачено можливості автоматичного продовження строку дії договору оренди. У будь-якому випадку Позивач вважає, що факт надсилання повідомлення не оскаржувався Відповідачем в суді першої інстанції, а волевиявлення Позивача свідчить про небажання продовжувати договір . 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 травня 2021 року справу №906/1412/20 проведення підготовчих дій закінчено, розгляд апеляційної скарги призначено на 27 травня 2021 року об 14:00 год..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20 травня 2021 року клопотання Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції було задоволено, призначено розгляд справи № 906/1412/20 в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні від 27 травня  2021 року, представник Відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення Господарського суду Житомирської  області від 10 березня   2021 року в справі №906/1412/20 та прийняти нове яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Також вказав, що номер накладної, згідно якої нібито Позивачем направлявся Відповідачу лист вих. №01-1/07 від 1 липня 2019 року, згідно даних сайту Укрпошти, відсутній, тому що не зареєстровано в системі, а тому такий документ представлений Позивачем про відправлення листа є сфальсифікований. Представник Відповідача вказав, що йому також не відомо що долучено до листа при здійсненні поштового відправлення. Відповідач сплачує орендну плату за користування приміщеннями. Також представник Відповідача вказав, що Позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови у позові.  
В судовому засіданні від 27 травня  2021 року, яке було проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Позивача заперечив проти  доводів, наведених  в апеляційній скарзі,  з підстав,    наведених у відзиві,   просив рішення  суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції Відповідач не заперечував факт отримання поштових відправлень, а вказував на існування Додатковї угоди, котра свідчить про продовження строку дії Договору, однак в суді апеляційної інстанції позиція відповідача уже змінилася. Представник Позивача вказала, що поштові відправлення з листами запереченнями щодо продовження строку дії Договору  направлялися на адресу, де знаходилося керівництво Відповідача, та що це є місцезнаходження орендованого Відповідачем майна.  Крім того, представник вказав про небажання продовжувати строк дії договору оренди нежитлового приміщення свідчить й звернення до суду із даним позовом. 
Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Відповідача    стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу,   колегія суддів Північно–західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення,   а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи, згідно рішення загальних зборів акціонерів від 30 жовтня 2020 року Публічне акціонерне товариство «Володарсько-Волинський льонозавод» змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Володарсько-Волинський льонозавод» (а.с.15-36). Державну реєстрацію зміни найменування юридичної особи проведено 9 листопада 2020  року (а.с.7-13).
1 жовтня 2016 року між Позивачем та Відповідачем  укладено Договір оренди нежитлового приміщення №1 (Шоха №3 - склад, літера Е-1 та виробничого приміщення №3, цех №1; надалі – Договір; а.с.37-39).
Відповідно до пункту 1.1 Договору,  Позивач зобов`язався передати Відповідачу у строкове платне користування нежитлове приміщення (окремо розташована Шоха №3 - склад. Літера Е-1 та виробниче приміщення №3, цех №1), а Відповідач зобов`язався прийняти у строкове платне користування (окремо розташована Шоха №3 - склад. Літера Е-1 та виробниче приміщення N93, цех №1), що визначене у цьому Договорі (надалі іменуються «Приміщення») та зобов`язався сплачувати оренду плату. Загальна площа Приміщень 3327,7 кв.м. Приміщення, що орендується знаходиться за адресою: 12122, Житомирська область, Хорошівський район, село Рижани, вулиця Заводська, будинок 1.
Відповідно до пунктів 3.1 та 3.2 Договору, приміщення та майно, що орендуються, повинні бути передані Позивачем та прийняті Відповідачем протягом 5 (п`яти) днів з моменту підписання цього Договору. У момент підписання Акту прийому-передачі Позивач передає Відповідачу ключі від Приміщення.
На виконання положень пунктів 3.1 та 4.1 Договору, 1 липня 2016 року сторони підписали Акт приймання-передачі приміщення в оренду (а.с.40).
В силу дії пункту 4.1 Договору, строк оренди приміщення, що орендується складає 24 (двадцять чотири) місяці з моменту прийняття приміщення, що орендується за Актом приймання передачі.
Відповідно до пункту 7.1 Договору, Відповідач зобов`язався у разі припинення або розірвання Договору повернути Позивачу орендоване приміщення та майно у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.
Згідно пункту 10.3 Договору, строк дії Договору починає свій перебіг з дня його підписання та закінчується 30 вересня 2018 року.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєтру прав власності, орендоване майно (нежитлового приміщення №1 (Шоха №3 - склад, літера Е-1 та виробничого приміщення №3, цех №1)) знаходиться за адресою Житомирська область Хорошівський район с. Рижани вулиця Заводська, будинок 1 (а.с. 41).
1 липня 2019 року Позивач, зважаючи на закінчення строку дії Договору,  направив Відповідачу листа в котрому просив підписати Договір оренди від 1 жовтня 2018 року, а у випадку не підписання такого Договору негайно звільнити приміщення. До даного листа було долучено акт приймання-передачі приміщення від 30 вересня 2018 року та Договір оренди нежитлового приміщення від 1 жовтня 2018 року (а.с. 42-48; доказ направлення а.с. 49).
24 квітня 2020 року Позивач  зважаючи на закінчення 30 вересня 2018 року строку дії Договору та відсутності відповіді на лист вих. №01-1/07 від 1 липня 2019 року, звернувся до Відповідача із листом, в котрому просив повторно підписати та повернути один екземпляр акту приймання-передачі приміщення з оренди та негайно звільнити приміщення протягом 5 календарних днів з моменту отримання листа. Також, у даному листі зазначено, що у випадку ігнорування цього листа або відмови від підписання Акту приймання-передачі приміщення з оренди нежитлового приміщення Позивач змушений буде звернутися до суду для виселення Відповідача у судовому порядку. До даного листа було долучено акт прийому-передачі приміщення з оренди (а.с. 50-51; доказ направлення на а.с. 52).
Позивачем було долучено до матеріалів справи  виписку по рахунку Позивача, з котрої вбачається сплата Відповідачем коштів за оренду приміщення на рахунок Позивача (а.с. 56-70).
Позивач вважає, що строк дії договору закінчився 30 вересня 2018 року, а тому просить виселити Відповідача з орендованого приміщення.
Неповернення орендованого приміщення стало підставою для звернення Позивача до суду з метою захисту порушеного, на його думку права,  з позовом про  виселення Відповідача з займаного нежитлового приміщення.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.
Відповідно до частин  1, 2  статті  16 Цивільного кодексу України  кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Частиною 1, 2  статті 509 Цивільного кодексу України  встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі  статтею 526 Цивільного кодексу України  і  статтею 193 Господарського кодексу України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом частиною 1  статті 627 Цивільного кодексу України  передбачено, що відповідно до  ст. 6 Цивільного кодексу України  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Водночас, матеріалами справи  підтверджено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору оренди нежитлового приміщення.
За правовою природою, укладений між сторонами договір, є договором оренди.
Відповідно до  статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Статтею 283 Господарського кодексу України  визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Факт приймання-передачі майна в оренду підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі орендованого нерухомого майна.
Відповідно до частини 1  статті 631 Цивільного кодексу України  строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Частиною 1  статті 763 Цивільного кодексу України  передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до частини  4  статті 284 Господарського кодексу України,  строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Статтею 764 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Із системного аналізу вищезазначених норм діючого законодавства України, котрі направлені на врегулювання відносин з приводу закінчення строку дії договору найму, колегія суддів досліджує докази долучені до матеріалів справи з призми дотримання Позивачем порядку повідомлення Відповідача щодо закінчення строку дії Договору та повернення орендованого приміщення з врахуванням доводів апеляційної скарги щодо фальшування доказів направлення  Позивачем листів про повернення орендованого майна.
Причиною виникнення спору у цій справі стало питання щодо неповернення орендованого майна після закінчення дії Договору.
Згідно пункту 4.1 Договору строк оренди приміщень, що орендуються, складає 24 місяці з моменту прийняття приміщень, що орендуються, за актом прийому-передачі.
У відповідності до пункту 10.3 Договору, строк Договору починає свій перебіг з дня його підписання та закінчується 30 вересня 2018 року.
Відповідач    зазначає, що Позивач протягом місяця після закінчення строку дії Договору не надіслав Відповідачу листа про припинення дії договору, а тому строк дії Договору продовжено до 29 лютого 2022 року.
Апеляційний господарський суд констатує, що для продовження дії договору оренди на підставі частини 2  статті 284 Господарського кодексу України   необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування орендованим майном; відсутнє письмове повідомлення однієї зі сторін договору, у встановлений строк, про припинення або зміну умов договору.
Норма частини  4 статті 284 Господарського кодексу України,   не встановлює форму заяви про припинення договору оренди. Така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вимога обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та її направлення у межах строку, встановленого законом.
Отже, сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 2 липня 2019 року в справі №906/742/18,   від 22 жовтня 2019  року в справі № 910/3705/19, від 31 жовтня 2019 року в справі №905/2018/18.
В той же час, Позивачем не долучено до матеріалів справи доказів, які б засвідчували те, що у період з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2018 року (в період дії Договору) та в місячний термін після закінчення строку дії Договору (30 вересня 2018 року) Позивач звертався до Відповідача з вимогою про повернення орендованого майна або з листом про припинення договірних відносин, а тому зважаючи на приписи   частини 4   статті 284 Господарського кодексу України та статті 764 Цивільного кодексу України, колегія суддів вважає строк дії Договору продовжено до 30 вересня 2020 року (дане не заперечується представником Позивача а ні у відзиві на апеляційну скаргу, а ні у поясненнях наданих в судовому засіданні від 27 травня 2021 року).
В той же час 2 липня 2019 року Позивачем надіслано Відповідачу лист №01-1/07 від 1 липня 2019 року, згідно якого Позивач вказує, що строк дії Договору закінчився 30 вересня 2018 року, а тому перебування Відповідача в орендованому приміщенні незаконне, пропонує підписати договір оренди нежитлового приміщення від 1 жовтня 2018 року на нових умовах та погасити борг протягом 20 календарних днів з моменту отримання листа. У випадку ігнорування листа або відмови підписати договір від 1 жовтня 2018 року Позивач вимагав негайно звільнити приміщення протягом 10 календарних днів з моменту отримання листа. До листа додано примірник Договору від 1 жовтня 2018 року та акту приймання-передачі від 30 вересня 2018 року (а.с.42-49).
Із долученого до матеріалів опису вкладення вбачається, що Позивачем таке повідомлення та акт приймання-передачі, договір оренди приміщення направлені на адресу: 12122 с. Рижани вул. Заводська 1 (штрихкодований ідентифікатор поштового відправлення  1210101668361).
Крім того, 24 квітня 2020 року Позивач  зважаючи на закінчення 30 вересня 2018 року строку дії Договору та відсутності відповіді на лист вих. №01-1/07 від 1 липня 2019 року, звернувся до Відповідача із листом вих. №24/04-4, в котрому просив повторно підписати та повернути один екземпляр акту приймання-передачі приміщення з оренди та негайно звільнити приміщення протягом 5 календарних днів з моменту отримання листа. Також, у даному листі зазначено, що у випадку ігнорування цього листа або відмови від підписання Акту приймання-передачі приміщення з оренди нежитлового приміщення Позивач змушений буде звернутися до суду для виселення Відповідача у судовому порядку. До листа  долучено акт прийому-передачі приміщення з оренди на 1 аркуші (а.с. 50-51). Із долученого до матеріалів опису вкладення вбачається, що Позивачем направлено для Відповідача лист вих. №24/04-4  та акт приймання-передачі на адресу: 12122 с. Рижани вул. Заводська 1. Також, як доказ отримання даного відправлення долучено до матеріалів справи почтове повідомлення  де в рядку «Вказане поштове відправлення одержано» «Особисто» міститься позначка та вказана дата отримання « 30.04.20», а також фамілія такої особи «Сьома В.М.»  (дана особа є керівником Відповідача), також міститься підпис особи, котра вручила таке повідомленя та її фамілія «Ладан» (а.с. 52). Крім того, до даного відправлення доручено квитанцію №33/6 щодо підтвердження маси поштового відправлення (штрихкодований ідентифікатор поштового відправлення  1212200060726).  
Відповідач в апеляційній скарзі зауважує, що перевіривши поштове відправлення по штрихкодовому ідентифікатору 1210101668361 воно відсутнє на сайті Укрпошти, а відтак на переконання апелянта такі докази є сфальшованими та не свідчать про отримання відповідного листа, що свідчить про продовження строку дії Договору. 
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами і звертає увагу апелянта на те, що відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку та Закону України "Про поштовий зв`язок" трекінг відправлень на офіційному сайті Укрпошти можливо відслідкувати лише за 6 місяців, а зважаючи на дату направлення (2 липня 2019 року) дані по відправленню із  штрихкодованим  ідентифікатором 1210101668361 не можливо відслідкувати на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції (квітень 2021 року) з огляду на їх відсутність в зв`язку зі  спливом строку зберігання даних штрихкодованих  ідентифікаторів на офіційному сайті «Укрпошта». 
В той же час, зважаючи на докази, долучені до матеріалів справи в підтвердження направлення листів із вимогою негайного повернення приміщення, колегія суддів зазначає, що за змістом пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, поштове відправлення, касовий чек, розрахункова квитанція тощо, є належними доказами, що підтверджують надання послуг поштового зв`язку.
Відтак, зважаючи на заперечення Відповідача щодо направлення листа за адресою Позивача, колегія суддів акцентує увагу на тому, що долучене до матеріалів справи повідомлення про вручення поштового відправлення штрихкодовий ідентифікатор 1212200060726 (копія якого міститься у матеріалах справи) із зазначенням на ньому відомостей, що вказане поштове відправлення було отримано саме директором Відповідача (Сьома В.М.)  особисто 30.04.20 (а. с. 52), що свідчить про отримання Відповідачем поштового відправлення від 24 квітня 2020 року, а відтак обізнаність Відповідача із позицією Позивача щодо виселення із нежитлового приміщення. 
При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо фальсифікації даного доказу (не подано навіть звернення щодо порушення по відношенню до працівників пошти кримінального провадження, доказ притягнення за фальсифікацію будь-якої особи).
З огляду  на факт не спростування Відповідачем обставин отримання вищевказаного листа - особисто директором Відповідача, на переконання колегії суду апріорі не має значення де саме ним отримано цей лист та на яку адресу (юридичну чи адресу знаходження виробництва) його направлено. 
Також, колегія суду звертає увагу, що юридичною адресою Позивача та Відповідача є один населений пункт (с. Рижани) та одна вулиця (Заводська), що відрізняється лише номером будинку (Заводська, 1 та Заводська, 24).    
Водночас суд констатує, що корпоративний сайт «Укрпошта» є інформаційним ресурсом, який створений для покращення сервісу користувачів послуг поштового зв`язку України, а тому інформація про пересилання поштових відправлень, що зазначена на сайті Укрпошти не може слугувати належним доказом вручення (чи невручення) поштових відправлень.
Відтак, навіть відхиляючи лист від 1 липня 2019 року за вих. №01-1/07 про звільнення орендованого майна (отримання якого заперечує Відповідач), колегія суддів констатує, що належними та допустимими доказами (отримання поштового відправлення керівником Відповідача) підтверджено обставини отримання, а відтак і своєчасного повідомлення Відповідача (до закінчення строку дії Договору – 30 вересня 2020 року) щодо виселення із орендованого майна з огляду на закінчення строку дії Договору (лист від 24 квітня 2020 року, який отримано 30 квітня 2020 року; а.с. 52). 
Відтак, враховуючи на усе вищевстановлене в даній постанові  колегія суддів констатує, що зважаючи на приписи   частини 4   статті 284 Господарського кодексу України та статтю 764 Цивільного кодексу України, строк дії Договору, який  продовжено до 30 вересня 2020 року, припинив свою дію 30 вересня 2020 року в зв`язку із закінченням строку, на який його  було продовжено та небажанням Позивача продовжувати строк дії Договору на існуючих умовах (лист повідомлення) на новий термін.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо сплати орендних платежів за користуванням майном, то колегія суддів не вважає такі доводи та докази, підставою для продовження дії Договору, оскільки в силу дії пункту 5.8 Договору, у разі припинення Договору Відповідач зобов`язався сплачувати оренду плату до дня повернення приміщення та майна за актом приймання-передачі, а закінчення строку дії Договору не звільняє Відповідача від обов`язку сплачувати заборгованість за орендною платою. Крім того, питання сплати та існування заборгованості по орендній платі не є предметом розгляду по даній справі. 
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неналежного способу захисту речового права, з огляду на   зазначення в оскаржуваному судовому рішенні про негаторний позов, оскільки в даній справі розглядається чітка позовна вимога про виселення із нежитлового приміщення (із зазначенням матеріальних норм права, які регулюють спірні відносини), яка має місце саме в даних правовідносинах, які виникли в зв`язку із укладенням Договору та не поверненням Відповідачем орендованого майна після закінчення строку на якій було продовжено Договір. Обраний Позивачем спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном, і відповідно є належним.
 Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Аналогічна   норма узгоджена сторонами у пункті 7.1 Договору, відповідно до якого, Відповідач  зобов`язався у разі припинення або розірвання Договору повернути Позивачу орендоване приміщення та майно у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.
Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Матеріали справи не містять доказів повернення Відповідачем за актом приймання-передачі орендованого за Договором оренди майна.
Суд вважає, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування нежитловим приміщенням за договором оренди, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення такої особи. Отже, Відповідач   належними та допустимими доказами не довів правомірність користування нежитловими приміщеннями після припинення договору оренди.
          Відтак, враховуючи усе вищеописане, в площинні припинення дії Договору та доведення до Відповідача позиції Позивача щодо небажання продовжувати строк дії Договору на існуючих умовах, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність правових підстав для перебування Відповідача в орендованому приміщенні, а відтак вимога Позивача про виселення Відповідача з нежитлового приміщення, що є предметом договору оренди,   є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
З огляду на вказане Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про задоволення позову. 

Відповідно до пункту 1     статті 73 Господарського процесуального кодексу України     доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3     статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Апеляційний господарський суд з огляду на все вищевстановлене в даній постанові, ще раз констатує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, та спростовані судом апеляційної інстанції всім вищеописаним у цьому судовому рішенні. 
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга Відповідача, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Відповідно колегія суду залишає без змін оспорюване рішення, а подану Відповідачем апеляційну скаргу без задоволення.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача, згідно     статті 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -  
                    
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРІС ПОЛІССЯ" на рішення Господарського суду Житомирської області від 10 березня 2021 року в справі №906/1412/20 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 10 березня 2021 року в справі №906/1412/20 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Справу №906/1412/20 повернути Господарському суду Житомирської області.
Повний текст постанови виготовлено 1 червня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.