30.06.21
22-ц/812/1096/21
Справа №487/2051/20 Головуючий у 1-й інстанції Притуляк І. О.
Провадження № 22ц/812/1096/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
30 червня 2021 року                                                         м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Колосовського С. Ю., Тищук Н. О., 
із секретарем: Горенко Ю. В., 
за участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
                 представника відповідачки – Радіонової В. Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_2 
на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 8 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Притуляк І. О. в залі суду в місті Миколаєві о 15 годині 45 хвилині, із складенням його повного тексту 16 квітня 2021 року, по справі
за позовом 
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 
про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А: 

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позову зазначав, що у період з 27 березня 1999 року по 21 травня 2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 .
За час шлюбу та за спільні кошти ними було придбано на ім`я відповідачки квартиру АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що придбання зазначеного майна було здійснено у період шлюбу за рахунок спільних коштів, просив здійснити поділ зазначеної квартири. Визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири. 
У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_2 зазначила, що спірна квартира не є об`єктом спільного сумісного майна подружжя, оскільки була придбана за грошові кошти, які були надані її батьками. Позивач на той час не був працевлаштований, не мав жодного джерела доходу. У зв`язку з цим право власності було зареєстровано саме за нею та квартира є її особистою власністю.
Крім того, на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2016 року позивач ОСОБА_3 був визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою, у зв`язку з тим, що з 2011 року не проживає у спірній квартирі, та не бере участі у фінансових витратах на утримання майна. 
Наголошувала на тому, що позивач ухиляється від сплати аліментів на утримання їх спільної дитини, що є підставою для зменшення його частки у спільному майні подружжя.
ОСОБА_2 зазначала, що позивачем обрано невірний спосіб захисту через неподільність квартири та неможливість її спільного використання.
Одночасно заявила клопотання про застосування строків позовної давності посилаючись на те, що фактично шлюбні відносини між ними припинено у 2011 році, а тому трирічний строк позовної давності відраховується саме з цього періоду.
У відповіді на відзив представник позивача зазначав, що ОСОБА_2 не надала жодних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за кошти її батьків, та може вважатися її особистою приватною власністю.
Також зазначив, що позивач, починаючи з серпня 2000 року виїжджає на заробітки до Республіки Естонія, проте не проживає там на постійній основі та не має там іншої сім`ї. Про наявність рішення суду, яким його позбавлено права проживання у вказаній квартирі, позивачу стало відомо лише у квітні 2018 року, а тому вважає, що позивач звернувся до суду із дотриманням строку позовної давності. 
Крім того, додав копії квитанцій на підтвердження надання коштів на утримання дитини та долучив письмові пояснення свідків, які підтверджували факт працевлаштування позивача з 2000 року.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири. 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою не надано належних та допустимих доказів того, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, надані їй батьками .
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно не враховані докази та показання свідків щодо того, що квартира придбана виключно за її особисті кошти, отримані від її батьків. Крім того, судом не враховано відсутність заробітку у позивача в період придбання квартири. 
В обґрунтування своєї позиції щодо пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом посилалась на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2018 року, яким шлюб між ними розірвано та яким встановлено, що сторони з 2011 року проживають окремо, спільне господарство не ведуть, подружні стосунки не підтримують.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав. 
Згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Статтею 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного нерухомого майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття права власності на спірну квартиру, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Разом з тим, відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. 
Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2021 року у справі № 219/2435/19-ц (провадження № 61-7476св20).
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 березня 1999 року по 21 травня 2018 року.
За час подружнього життя сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу №1697, зареєстрованого на Біржі Нерухомості «Єдвайс-Консульт» 17 січня 2001 року, який в подальшому визнано дійсним на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2008 року.
Відтак, встановивши, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, за спільні кошти подружжя, для спільного проживання сім`ї, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов вірного висновку про те, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю і підлягає поділу.
З врахуванням положень частини 1 та 2 статті 70 СК України, суд вірно поділив спільне майно, визначивши частки кожного із подружжя рівними.
При цьому суд першої інстанції правомірно виходив з того, що презумпція спільності придбаного у шлюбі майна не спростована відповідачкою ОСОБА_2 ..
Зокрема, відповідачкою не надано належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_2 була придбана нею у період шлюбу з позивачем, виключно за її особисті кошти, надані їй батьками та для особистого проживання.
Пояснення свідків, допитаних у суді першої інстанції, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (мати та сестра відповідачки), про те, що спірна квартира була придбана за кошти батька відповідачки – ОСОБА_6 , без сукупності інших доказів, які б підтверджували наявність у останнього такого розміру коштів, які були витрачені на придбання квартири, не можна вважати належними та допустимими у розумінні статті 77 ЦПК України. А тому суд першої інстанції дав вірну оцінку наданим доказам, та дійшов обґрунтованого висновку про належність спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя. 
З цих же підстав, суд дав належну правову оцінку й поясненням свідка ОСОБА_7 .. 
З огляду на викладене доводи ОСОБА_2 про те, що квартира придбана виключно за її особисті кошти, отримані від її батьків та відсутність заробітку у позивача в період придбання квартири є безпідставними. 
Щодо доводів апелянта стосовно необхідності надання позивачем доказів , які б свідчили про наявність у нього грошових коштів, то такі доводи не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Посилання відповідачки на пропуск позивачем позовної давності також не заслуговує на увагу та є наслідком невірного тлумачення норм матеріального права, з огляду на наступне.
Так, відповідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Згідно частин 2 і 3 статті 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Згідно частини 2  статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
У відповідності до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Отже з аналізу зазначених статей убачається, що припинення шлюбу це юридичний факт, з настанням якого припиняються правовідносини, що виникають між подружжям з юридичного факту державної реєстрації шлюбу. Воно обов`язково має бути оформлене за правилами, встановленими сімейним законодавством, тобто за допомогою провадження реєстрації в органах РАЦСу.
До того часу, поки вона не здійснена, особи, що одружилися, визнаються чоловіком і дружиною, незалежно від часу фактичного припинення подружніх стосунків між ними .
Встановлення часу фактичного припинення шлюбних відносин є з`ясовуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, у відповідності до приписів статті 112 СК України.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано за рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2018 року, яке набрало законної сили 21 червня 2018 року, та саме з вказаного часу розпочався перебіг строку позовної давності, для звернення одного із подружжя із позовом про поділ майна подружжя.
Враховуючи що, ОСОБА_3 звернувся із вказаним позовною заявою до суду 27 березня 2020 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності.
Крім того, безпідставними є посилання відповідача, на позбавлення позивача права користування житловим приміщенням і як наслідок втрати ним права вимоги на частку у спільному майні подружжя, а саме у спірній квартирі, оскільки суд встановив, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, позивач є співвласником вказаного приміщення, а факт визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири  АДРЕСА_2 , не має правового значення для вирішення заявленого спору, та не спростовує встановлених та визнаних судом доведеним обставин, щодо спільності права власності подружжя на спірну квартиру.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 8 квітня 2021 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                                          О. О. Ямкова
Судді                                                                  С. Ю. Колосовський
                                                                       Н. О. Тищук