Номер провадження: 22-ц/813/3393/21 
Номер справи місцевого суду: 517/28/20
Головуючий у першій інстанції Гончар І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у справі за заявою ОСОБА_1 (заінтересована особа - Захарівський РС Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області) про встановлення факту, що має юридичне значення, на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Гончар І.В. 13 лютого 2020 року у смт. Захарівка Одеської області, –
встановила:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання на території України.
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чора, Котовського району, Р. Молдова. У 1989 році вона переїхала до с. Жигайлове Фрунзівського району Одеської області де проживала без реєстрації. У травні 2001 року вона переїхала до с. Давидівка Фрунзівського району Одеської області, де проживає по теперішній час. 04 липня 2000 р. їй було видано паспорт громадянина України, Серія НОМЕР_1 .
Звернувшись до Захарівського РС ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України у формі ID- картки, їй повідомили, що необхідно провести перевірку щодо її належності до громадянства України. За результатами перевірки документів, які б підтвердили факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р. та 13 листопада 1991 р., ОСОБА_1 було відмовлено у видачі паспорта у формі ID- картки та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання особи на території України. Посилаючись на вказані обставини, заявниця просила суд встановити факт її проживання на території України.
Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 було задоволено.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 р. та 13 листопада 1991 р. включно.
В апеляційній скарзі представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що заявник не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. На підставі викладеного, апелянт вважає, що встановлення факту проживання на території України є спробою заявника уникнути процедури набуття чи прийняття до громадянства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1  04 липня 2000 р. отримала паспорт громадянина України, Серія НОМЕР_1 , тобто, заявник є громадянином України з 2000 року, і цей факт не спростований заінтересованою особою.
З виписки із домової книги с. Жигайлове Фрунзівського району Одеської області, виданої Онилівською сільською радою Захарівського району Одеської області 06 грудня 2019 р. вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 1989 р. прибула на територію сільської ради з Р. Молдова Котовського району с. Чора на постійне місце проживання, та проживала там до травня 2001 р. 03 травня 2001 р. ОСОБА_1 була знята з реєстрації у зв`язку з переїздом до с. Давидівка Фрунзівського району Одеської області.
Відповідно до Розпорядження Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області від 28 вересня 2012 р., громадянку ОСОБА_1 призначено піклувальником неповнолітнього племінника ОСОБА_2 .
Ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» (в редакції станом на 20 червня 2007 року) передбачала, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" ( 1543-12 ), або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_1 отримала паспорт громадянина України, який був виданий 04 липня 2000 року Фрунзівським РВ ГУМВС України в Одеській області, про що свідчить відповідна його копія.
Тобто, заявниця набула громадянство України на законних підставах, її громадянство не припинено та не скасовано.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заява ОСОБА_1 є законною, обґрунтованою і підлягала задоволенню.
Колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не мають правового значення для вирішення справи, доводи апеляційної скарги представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про те, що судом першої інстанції не було враховано, що заявник не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. На підставі викладеного, апелянт вважає, що встановлення факту проживання на території України є спробою заявника уникнути процедури набуття чи прийняття до громадянства України.
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що ОСОБА_1 , вже будучі громадянкою України з 2000 року, звернулась до районного відділу Державної міграційної служби лише з приводу видачі паспорта у формі ID-картки, а не щодо вирішення питання про отримання статусу громадянина України, яким ОСОБА_1 є на протязі 10 років.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.
Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 27 травня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе