ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3728/21 Справа № 210/3498/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 210/3498/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі -  ОСОБА_2 , Моторно (транспортне) страхове бюро України,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Дзержинського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року, яке ухвалено суддею Ступаком С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 листопада 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020  року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі – МТСБУ) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позову зазначив, що 01.12.2016 року, приблизно о 18 годині 50 хвилин, у темний час доби, наближаючись до регульованого світлофором перехрестя пр. Металургів та вул. Нікопольське шосе, в Металургійному районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «СІТРОЕН С-4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , проявив неуважність до дорожньої обстановки, був непередбачливим, продовжив рухатися з небезпечною швидкістю, не урахував стан дорожнього покриття та не вибрав в даних дорожніх умовах безпечної швидкості руху, продовжив рухатися з небезпечною швидкістю, яка перевищувала 60 км/год., при цьому перевищуючи максимальну допустиму швидкість руху транспортних засобів у населених пунктах, не впорався з керуванням, в результаті чого допустив виїзд керованого ним автомобіля на зустрічну смугу руху дороги вул. Нікопольське шосе, де скоїв зіткнення з автомобілем «ФОРД СІЄРА», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку прямо, чим грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме п.п. 1.5; 2.3 (б); 2.3 (д) та 12.1 Правил дорожнього руху України. Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року по справі №210/5852/16-к було визнано винним ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. 
ОСОБА_1 зазнав матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з пошкодженням його автомобіля «ФОРД СІЄРА», реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Цивільна правово-відповідальність винного у ДТП водія транспортного засобу «СІТРОЕН С-4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не була застрахована, а тому позивач по справі звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ), у строки встановлені ст. ст. 33, 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та за результатами звернення МТСБУ 25.01.2017 року направив на адресу позивача повідомлення №3.1-05/1961 про реєстрацію страхової справи №38986, однак збитків, завданих внаслідок ДТП, йому так і не було відшкодовано.
Пошкоджений автомобіль «ФОРД СІЄРА», реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_3 , однак розпорядником автомобіля є позивач по справі ОСОБА_1 на підставі довіреності від 16.02.2009 року та від 18.01.2017 року, а тому, посилаючись на вимоги ст. ст. 22, 1166 ЦК України, просить суд стягнути на його корись з МТСБУ майнову шкоду у розмірі 37 751,10 грн.
Крім того, ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 своїми діями завдав йому моральної шкоди, оскільки під час ДТП він пережив великий стрес, автомобіль за результати ДТП став непридатним для користування, а тому, посилаючись на вимоги ст. ст. 23, 1167 ЦК України, просив суд стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.
Рішенням Дзержинського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 37751,10 грн. та витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1500,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 
В іншій частині в задоволенні позову – відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач Моторно (транспортне) страхове бюро України просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Моторно (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспорної пригоди, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не дослідження доказів належним чином.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, при відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо звільнення позивача від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». 
Судом не враховано, що положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальними та саме цей Закон визначає порядок визначення розміру матеріальної відповідальності. Згідно статті 30 цього Закону транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Натомість, ухвалюючи рішення щодо стягнення страхового відшкодування у розмірі ринкової вартості пошкодженого транспортного засобу, суд першої інстанції наведеного не врахував, у зв`язку з чим розмір матеріальних збитків позивачем не доведено.
Також, на переконання відповідача, позивач ОСОБА_1 не має права на отримання страхового відшкодування, оскільки він керував автомобілем на підставі довіреності, без права отримання страхового відшкодування, та строк такої довіреності взагалі закінчився 16 лютого 2019 року, а тому він є неналежним позивачем.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Щербань В.С., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1     до  ОСОБА_2    про відшкодування   моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в апеляційному порядку не оскаржено, у зв`язку з чим колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Великоновосілківським МРЕВ в Донецькій області від 12 лютого 2005 року, власником транспортного засобу «FORD SIERRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_3 (а.с. 21)
Згідно Довіреності від 16 лютого 2009 року, посвідченої нотаріусом Мар`янського районного нотаріального округу Донецької області Гвоздь М.І., ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 продавати на умовах і за ціною за його розсудом належний йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 , а також на період дії цієї довіреності експлуатувати автомобіль з цільовим призначенням. Строк дії довіреності на десять років - по 16 лютого 2019 року. Вказана довіреність зареєстрована в реєстрі за № 183 (а.с.22).
18 січня 2017 року приватним нотаріусом Мар`янського районного нотаріального округу Донецької області Леоновим С.І. зареєстровано в реєстрі за № 86 довіреність, відповідно до якої ОСОБА_4 , від імені ОСОБА_5 , уповноважив ОСОБА_1 продавати за ціну і на умовах на свій розсуд належний власнику ТЗ серії НОМЕР_3 , також на строк дії цієї довіреності експлуатувати його за цільовим призначенням. Довіреність видана з правом виїзду за кордон, терміном по 16 лютого 2019 року (а.с.23).
01.12.2016 року, приблизно в 18 годині 50 хвилин, у темний час доби, наближаючись до регульованого світлофором перехрестя пр. Металургів та вул. Нікопольське шосе в Металургійному районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «СІТРОЕН С-4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , проявив неуважність до дорожньої обстановки, був непередбачливим, продовжив рухатися з небезпечною швидкістю, не урахував стан дорожнього покриття та не вибрав в даних дорожніх умовах безпечної швидкості руху, продовжив рухатися з небезпечною швидкістю, яка перевищувала 60 км/год., при цьому перевищуючи максимальну допустиму швидкість руху транспортних засобів у населених пунктах, не впорався з керуванням, в результаті чого допустив виїзд керованого ним автомобіля на зустрічну смугу руху дороги вул. Нікопольське шосе, де скоїв зіткнення з автомобілем «ФОРД СІЄРА», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку прямо, чим грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме п.п. 1.5; 2.3 (б); 2.3 (д) та 12.1 Правил дорожнього руху України. 
Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року по справі №210/5852/16-к ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (а.с. 25-26).
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Сітроен С-4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП, не була застрахована у порядку встановленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що підтверджується витягом, відповідно до якого транспортний засіб, «Сітроен С-4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не був забезпечений договором ОСЦПВВНТЗ (а.с. 24).
ОСОБА_1 звернувся із повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування до МТСБУ у строки, встановлені ст.ст. 33, 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Листом № 3.1 -05/1961 від 25.01.2017 року МТСБУ повідомило ОСОБА_1 про реєстрацію страхової справи № 38986 та роз`яснило порядок отримання страхового відшкодування та документи які необхідно надати ОСОБА_1 для отримання виплати (а.с.29).
Відповідно до Висновку № Д33/12/16 від 30.12.2016 року судового експерта Чивчиш О.П., що має свідоцтво судового експерта, виданого Міністерством юстиції України та попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, сума матеріальної шкоди, причиненої з технічної точки зору володільцю пошкодженого автомобіля «FORD SIERRA ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в цінах на дату 27.12.2016 року, становить 37751,10 грн. У вказаному висновку експертом зазначено, що сума відновлювального ремонту складає 185477,40 грн., ринкова вартість дослідженого транспортного засобу складає 37751,10 грн. (а.с.6-11).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України   на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, спричиненої в результаті настання дорожньо-транспортної події, суд першої інстанції виходив з того, що особою винною в спричиненні ДТП, внаслідок якого було пошкоджено належний позивачеві транспортний засіб, є ОСОБА_2 , який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, у зв`язку з чим обов`язок із виплати страхового відшкодування покладається на МТСБУ, який, згідно зі статтею 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судом першої інстанції. 
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі – Постанова № 4 від 01.03.2013 року) роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не оспорюється в суді апеляційної інстанції, вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року по справі №210/5852/16-к ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та встановлено, що 01.12.2016 року, приблизно в 18 годині 50 хвилин, у темний час доби, наближаючись до регульованого світлофором перехрестя пр. Металургів та вул. Нікопольське шосе в Металургійному районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «СІТРОЕН С-4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , проявив неуважність до дорожньої обстановки, був непередбачливим, продовжив рухатися з небезпечною швидкістю, не урахував стан дорожнього покриття та не вибрав в даних дорожніх умовах безпечної швидкості руху, продовжив рухатися з небезпечною швидкістю, яка перевищувала 60 км/год., при цьому перевищуючи максимальну допустиму швидкість руху транспортних засобів у населених пунктах, не впорався з керуванням, в результаті чого допустив виїзд керованого ним автомобіля на зустрічну смугу руху дороги вул. Нікопольське шосе, де скоїв зіткнення з автомобілем «ФОРД СІЄРА», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку прямо, чим грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме п.п. 1.5; 2.3 (б); 2.3 (д) та 12.1 Правил дорожнього руху України (а.с. 25-26).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач ОСОБА_2 є особою, винною у пошкодженні транспортного засобу позивача ОСОБА_1 під час зіткнення транспортних засобів та має відшкодовувати позивачеві завдані збитки у повному обсязі.
Згідно зі статтею 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 цього Закону МТСБУ, після сплати страхового відшкодування, має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). 
Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). 
Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. 
При цьому, за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Отже, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку
з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).
Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Сітроен С-4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не була застрахована у встановленому Законом порядку, у зв`язку з чим потерпіла особа - позивач ОСОБА_1 набув права на отримання страхової виплати за рахунок МТСБУ.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 не має права на отримання страхового відшкодування, оскільки він керував автомобілем на підставі довіреності без права отримання страхового відшкодування та строк такої довіреності взагалі закінчився 16 лютого 2019 року, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.
Пунктом 1 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 володів автомобілем «FORD SIERRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на законній підставі, у зв`язку з чим має право на отримання страхового відшкодування. Доводи ж відповідача про те, що ОСОБА_1 керував автомобілем на підставі довіреності без права отримання страхового відшкодування є неприйнятними, оскільки, ані Довіреність від 16 лютого 2009 року, ані Довіреність від 18 січня 2017 року, не містять жодних застережень щодо права на отримання страхового відшкодування, а, навпаки, надають позивачеві ОСОБА_1 повноваження щодо користування та розпорядження транспортним засобом.
Стосовно доводів відповідача МТСБУ про те, що позивач по справі ОСОБА_1 не має права на отримання страхового відшкодування у зв`язку з закінченням строку дії довіреності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що із заявою про отримання страхового відшкодування ОСОБА_1 звернувся ще в 2017 році, що підтверджується листом МТСБУ № 3.1 -05/1961 від 25.01.2017 року, відповідно до якого було зареєстровано страхову справу № 38986, тобто в момент дії вищевказаних довіреностей.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 
Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до частини першої якої, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. 
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди” від 27 березня 1992 року № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому, на його вимогу, відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відповідно до п.14 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року, №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. 
Пунктом 15 вказаної Постанови передбачено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону N 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 643/4161/15-ц (провадження № 61-13692св18) зроблено висновок, що «якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди».
Отже, різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП відшкодовується виключно у разі, якщо ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. 
Разом з тим, порядок визначення розміру шкоди викладено у Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року (далі – Методика), вимоги якої є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень (пункт 1.3).
Згідно з пунктом 8.2 Методики вартість матеріального збитку (У), завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов: а) якщо,   незважаючи   на   принципи   внеску   та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість, Свр>=С, (21) де Свр   – вартість відновлювального ремонту, грн.
Як слідує з висновку № Д33/12/16 від 30.12.2016 року судового експерта Чивчиш О.П., що має свідоцтво судового експерта, виданого Міністерством юстиції України та попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, сума матеріальної шкоди, причиненої з технічної точки зору володільцю пошкодженого автомобіля «FORD SIERRA ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в цінах на дату 27.12.2016 року, становить 37751,10 грн., яку останнім розраховано у відповідності до абз. А п. 8.2. Методики (а.с.6-11), й власного розрахунку розміру матеріальної шкоди відповідачем не надано, як і не заявлено клопотання щодо призначення відповідної судової експертизи.
Ураховуючи наведене, підстави для визнання транспортного засобу позивача фізично знищеним відсутні та завдані збитки мають відшкодовуватися у розмірі 37 751,10 грн., тобто за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.
За таких обставин, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки судом першої інстанції вірно визначено розмір матеріальних збитків. Завданих пошкодженням транспортного засобу під час ДТП., який відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.
Доводи апеляційної скарги про те, що, при відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо звільнення позивача від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», колегією суддів не приймаються, як безпідставні, адже матеріали справи не містять відомостей щодо вирішення судом першої інстанції такого питання при відкритті провадження у справі (а.с. 35), а позивач ОСОБА_1 не посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів» у позовній заяві (а.с. 1-3). 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2021 року, у порядку ч. 4 ст. 359 ЦПК України, зупинено дію рішення Дзержинського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року до прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення у справі, у зв`язку з чим дія цього рішення підлягає поновленню.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року - залишити без змін.
Поновити дію рішення Дзержинського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

       Повне судове рішення складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: