ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 р.	Справа № 480/3092/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання  Ковальчук А.С  
представник позивача Козленко М.С.
представник відповідача Мулик К.К.
представник відповідача Степаненко Ю.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 року та додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 09.11.20 року та 30.11.20 року відповідно по справі № 480/3092/20
за позовом Приватного акціонерного товариства "Монделіс Україна"      
             до Офісу великих платників податків Державної податкової служби ,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Приватне акціонерне товариство "Монделіс Україна", звернулося до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної податкової служби, в якому просив суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 19.02.2020 №0000815408 та № 0000825408. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що Харківським управлінням Офісу великих платників податків ДПС проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ «Монделіс Україна» з питання законності декларування від`ємного значення та достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за жовтень 2019 року. На підставі висновків акту перевірки та за результатами розгляду заперечень, винесені податкові повідомлення – рішення, яким зменшено суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку на суму ПДВ та застосовано штрафні санкції. Позивач із висновками перевіряючих не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, зазначає, що у відповідача були відсутні повноваження на проведення перевірки, наказ про перевірку та спірні податкові повідомлення-рішення винесено не уповноваженою особою.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 року адміністративний позов Приватного акціонерного товариства "Монделіс Україна" до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень  – задоволено.
Скасовано податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної податкової служби  від 19.02.2020 №0000815408 та № 0000825408.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної податкової служби на користь приватного акціонерного товариства “Монделіс Україна” суму судового збору в розмірі 21020 грн.
Додатковим рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року заяву представника Приватного акціонерного товариства "Монделіс Україна" про розподіл судових витрат на правничу допомогу – задоволено частково.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної податкової служби на користь приватного акціонерного товариства “Монделіс Україна” суму витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн.
В іншій частині заяви про розподіл судових витрат на правничу допомогу – відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційні скарги, в яких просить скасувати рішення, додаткове рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що повноваження на проведення перевірки та винесення спірних податкових повідомлень-рішень були в наявності у податкового органу, на перевірку документи платником податків було надано. Зазначає, що в результаті перевірки встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п. 187.1 ст. 187, п. 198.5 ст. 198, п. 201.1, ст.201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов`язань внаслідок чого завищення суми від`ємного значення різниці між сумою податкових зобов`язань та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду; завищено суму бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку.
Відповідач зазначає, що господарські операції позивача не збігаються з напрямками його діяльності, крім того ПАТ «Монделіс Україна» є єдиним виробником на території України товарів визначених торговельних марок та імпортером продукції, що свідчить про відсутність конкуренції та недоцільність замовлення подібних послуг у кінцевих точках продажу товару. 
Також відповідач звертає увагу, що замовлявся маркетинг саме у вигляді розміщення товарів на певних місцях, отже для виконання таких послуг необхідна обов`язкова поставка товару на певних місцях, без цього винання договору не відбудеться. Тобто замовлення такого виду послуг є недоцільним для виробника продукції, крім того постачання товарів на ці точки він взагалі не здійснює. 
Відповідач звертає увагу, що позивачем не надано повноцінних звітів про проведені маркетингові заходи із зазначенням повної інформації про хід їх виконання та осіб залучених до них. 
На думку відповідача господарські операції позивача були вчинені без розумної економічної вигоди, оскільки визначений ним об`єм товарів вже був ним реалізований.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції, відповідач зазначає, що у поданих позивачем документах жодним чином не обґрунтовано заявлену адвокатом вартість послуг з посиланням на первинні документи.
На думку відповідача, позивач жодним чином не обґрунтував витрачений час, а наводить лише звіт про виконані роботи. Проте, не зрозуміло якими доказами підтверджується саме така кількість витрачених годин для виконання кожної зазначеної дії. Судом не в повній мірі було досліджено це питання, що відповідач вважає призвело до безпідставного стягнення коштів з державного бюджету.
Позивач, скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзиви на апеляційні скарги відповідача в яких зазначив наступне, що отримав розглядувані послуги, що підтверджується належним чином, оформленими первинними документами, а також попередніми податковими перевірками.
Позивач зазначає, що наявність та походження товарів торговельних марок позивача у місцях продажу кінцевим споживачем також підтверджується документально: фото - звітами до актів приймання-передачі послуг, договорами з дистриб`юторами, та видатковими накладними на постачання товару до місць продажу.
Позивач наголошує, що відповідач не спростував наявність, та походження товарів, а доводи відповідача щодо-невідповідності дати-договорів та видаткових накладних не відповідають дійсності.
У ПКУ відсутні обмеження права на отримання/ послуг залежно від прямого/непрямого постачання товарів до місць продажу або від реалізації товару/переходу права власності. Такий висновок підтверджується і попередніми податковими перевірками позивача, за якими жодних претензій до таких послуг безпосередньо від місць продажу кінцевим споживачам не заявлялось.
Постачання товарів          через дистриб`юторів не спростовує зв`язку послуг із господарською діяльністю позивача, оскільки придбання товару торговельними мережами випливає із договірних обов`язків відповідно до щомісячних Додатків і вибір посередника торговельною мережею на території України не має значення, оскільки весь товар таких торговельних марок на ринок випускає тільки позивач, а отже придбання торговою мережею товаірів позивача у будь -якого дистриб`ютора збільшує обсяг продажу товарів позивачем.
Позивач вважає, що отримані позивачем послуги пов`язані із господарською діяльністю позивача, що підтверджується: загальнодоступною інформацією про позивача (в тому числі як єдиного виробника (імпортера) таких / товарів, а також власника (користувача), торговельних марок; маркетинговою політикою щодо здійснення заходів власної маркетингової діяльності з метою формування (збільшення) попиту та зацікавленості споживачів, позиціонуванні товарів під такими торговельними марками на ринку; договірними зобов`язаннями перед нерезидентами (у випадку імпорту товару); обов`язками позивача як виробника (щодо післяпродажного обслуговування).
На думку позивача, обмеження відповідачем права позивача на вибір моделі просування продукції, яку випускає в обіг позивач на ринку України, порушує засади свободи, підприємницької діяльності. Крім того, сама оцінка моделі просування продукції на ринку не входить у компетенцію відповідача. 
Також, позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що на підставі наданикдо матеріалів справи документів (договору про надання правової допомоги, актів про наданняпослуг, рахунків фактур, платіжних доручень, банківських виписок) встановив, що співрозмірною та обґрунтованою вартістю витрат на професійну правничу допомогу адвоката є 30 000 грн., яка підлягає відшкодуванню позивачу. Відповідачем спростування щодо цього не наведено.
Крім того, 25.03.2021 року позивачем надано до Другого апеляційного адміністративного суду додаткові пояснення, в яких зазначає, що у період надання торговельними мережами послуг позивачу щодо розміщення продукції у місцях продажу кінцевим споживачам продукція позивача була в наявності у відповідних торгових точках, що підтверджується копіями фото-звітів до актів прийому-передачі послуг, а також видатковими та товарно-транспортними накладними на доставку продукції до відповідних торгових точок. 
Позивач зауважує, що наявність товару у торгівельних мережах, щодо розміщення якого надавались послуги, не є спірною. Відповідач підтвердив, що послуги із розміщення товару у торгівельних мережах є реальними. 
Позивач наголошує, що відповідачем в Акті перевірки поставлено під сумнів те, що такий товар отриманий не від позивача. Однак, повторимось, продукція, яка розміщувалась в торговельних мережах, була вироблена (імпортована) позивачем. відповідачем не наведено жодних доказів, які свідчили, що продукція, яка розміщена у торгових точках випущена на ринок не позивачем. 
Весь об`єм товару на ринку вироблений (імпортований) позивачем, рішення про необхідність просування товарів в тій чи іншій мережі приймаються за результатами оцінки багатьох показників, як зазначено у службовій записці начальника відділу збуту. Економічна ефективність отриманих позивачем послуг підтверджується документально.
На думку позивача, послуги, які отримувались позивачем у торговельних мереж щодо розміщення товару у місцях продажу кінцевим споживачам, є пов`язаними із господарською діяльністю позивача та мають економічний ефект, що підтверджується документально матеріалами справи та правильно було встановлено судом першої інстанції, позивач також звертає увагу суду на суттєві порушення, допущені при призначенні та проведенні перевірки, а також винесенні ППР, що є самостійними і достатніми підставами для скасування ППР.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представники відповідача підтримали апеляційні скарги, просили задовольнити їх, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційних скаргах.
Представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційні скарги, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Харківським управлінням Офісу великих платників податків ДПС проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ «Монделіс Україна» з питання законності декларування від`ємного значення та достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за жовтень 2019 року.
ПАТ «Монделіс Україна» подано заперечення та зауваження від 03.02.2020 № 307  (вх. № 4054/10 від 05.02.2020, №4207/10-03 від 06.02.2020), за результатом розгляду яких висновки акту перевірки залишені без змін, про що позивачу надано відповідь листом №6720/10/28-10-54-08-19 від 14.02.2020. За результатами перевірки та з урахуванням висновків за розглядом заперечень ПАТ «Монделіс Україна» встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п. 187.1 ст. 187, п. 198.5 ст. 198, п. 201.1, ст.201 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями) від 02.12.2010 р. № 2755 - VI, що призвело до: заниження податкових зобов`язань у сумі 3051451 грн. внаслідок чого: завищення суми від`ємного значення різниці між сумою податкових зобов`язань та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду на 3051451 грн.; завищення суми бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку на 3051451 грн.
На підставі висновків акту перевірки № 5/28-10-54-08-10/00382220 від 17.01.2020 та за результатами розгляду заперечень, винесені податкові повідомлення - рішення: за формою «В1» від 19.02.2020 № 0000815408, яким зменшено суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку на суму ПДВ 3 051 451 грн. та застосовано штраф в розмірі 25 % у сумі 762862,75 грн; за формою «Н» від 19.02.2020 № 0000825408, яким встановлено відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого абзацом другим пункту 120-1.2 статті 120-1 Податкового кодексу України, податкових накладних на суму ПДВ 3501451 грн. та застосовано штраф в розмірі 50% у сумі 1525725,50 грн.
Не погодившись з податковими повідомленнями - рішеннями, винесеними за результатами акту перевірки № 5/28-10-54-08-10/00382220 від 17.01.2020, ПАТ «Монделіс Україна» подано скаргу до Державної податкової служби (вх. до ДПС України від 10.03.2020 № 10048/6), за результатом розгляду якої Державною податковою службою України винесено Рішення про результати розгляду скарги від 29.04.2020 року №15006/6/99-00-08-05-02-06, яким залишено  без змін податкові повідомлення-рішення Офісу ВПП ДПС від 19.02.2020 № 0000815408, № 0000825408, а скаргу - без задоволення.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення суб`єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення, чим порушено законні інтереси платника податків.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до підпункту  14.1.181  пункту  14.1  статті  14 ПК України   податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту  14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/ або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
Розумна економічна причина (ділова мета) для цілей податкового обліку передбачає обов`язкову спрямованість господарської операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту.
Поняття економічного ефекту в нормах  ПК України не розкрито, однак, виходячи із визначення господарської діяльності, наведеного в підпункту  14.1.36  пункту  14.1  статті 14 ПК України, та розуміння економічної доцільності, можна дійти висновку, що економічний ефект передбачає отримання доходу, зокрема у формі приросту (збереження) активів платника податків та/або їх вартості.
За приписами підпунктів  14.1.60 пункту 14 статті  14 Податкового кодексу України, єдиний реєстр податкових накладних - реєстр відомостей щодо  податкових накладних  та розрахунків коригування, який ведеться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, в електронному вигляді згідно з наданими платниками податку на додану вартість електронними документами.
За визначенням абзацу 5  статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Підпунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).
Порядок нарахування та сплати податку на додану вартість регулюється Розділом V ПК України. Зокрема, відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до  статті 186 цього Кодексу;
в) ввезення товарів на митну територію України;
г) вивезення товарів за межі митної території України;
е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Пунктом 188.1 статті 188 ПК України встановлено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
Згідно із пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2  статті 198 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту  198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно п.198.5. ст.198 Кодексу, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
В силу пункту 198.6  статті 198 ПК України  не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11  статті 201 цього Кодексу.
Пунктом  201.1  статті  201 ПК України  встановлено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
За вимогами частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»     підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, у власному капіталі підприємства у зв`язку з його господарською діяльністю.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.
Отже, доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.
З матеріалів справи вбачається, що ПрАТ «Монделіс Україна» укладено договори з ТОВ НВП "Аргон" (13323704), ТОВ "АЛЬФА "641" (25420542), ТОВ "ОККО-РІТЕЙЛ"(3084Ю82), ТОВ "ОМЕГА" (30982361), ТОВ "АРГО-Р " (31299420), ТОВ"ЕКО" (32104254), ТОВ "ФОРА"(32294897), ТОВ "Восторг"(32437180), ТОВ "КОРОНА-ПЛЮС"(33113047), ТОВ "ССХА" (33289854), ТОВ "СУЧАСНИЙ МОДЕРН" (33898608), ТОВ " Аттіка - 2007" (34630835), ПП "ТОРГОВИЙ ДІМ "САЛЮТ" (36394628), ТОВ "Весела торбинка" (38075892), ТОВ "МАРКЕТ РІТЕЙЛ" (38264918), ТОВ "АЛЬФА-ПРОДУКТ" (38381998), ДП "РІТЕЙЛ ЦЕНТР"(3 8734018), ДП "РІТЕЙЛ ІСТ"(38903507), ТОВ "ДІВІЯ ТРЕЙД"(39471940), ТОВ"ФІРМОВА МЕРЕЖА "КИЇВХЛІБ"(40758305), ТОВ "ОМІКО"(40963240), ПП"ПАВІС"(41462762), ТОВ "ВІКТРУМ"(41745014), ТОВ "ІНТЕРТАБАКО"(41760760), ТОВ "ІНТЕРГЕОКОМ"(42447221), ТОВ "Родоніт-Р"(42568442), ТОВ`ТЕЛІОС ДІСТРІБЮШИН" (42727258) щодо надання комплексу послуг пов`язаних з просуванням товарів торгових марок Замовника (ПрАТ «Монделіс Україна») Корона, Milka, Люкс, Барні, Тис, Halls, Dirol, Picnic, Oreo,Belvita. 
Податковим органом було досліджено під час перевірки укладені договори позивачем та його контрагентами, про що зазначено детально в акті перевірки на стор. 8-93 (а.с.9-95 т. 2).  Податковим органом під час перевірки не встановлено порушення відображення отриманих послуг у податковому та бухгалтерському обліку підприємства. Встановлено, що відповідач не заперечує, що позивачем надано первинні документи у достатньому обсязі для підтвердження реальності вказаних господарських, зазначає лише про те, що такі послуги не пов`язані із господарською діяльністю підприємства. Такі висновки податковий орган обґрунтовує тим, що товар на зазначені підприємства платник не відвантажував, реалізував іншим підприємствам. Таким чином замовлення послуг щодо здійсненні маркетингових послуг із зазначеними підприємствами не пов`язано із господарською діяльністю ПАТ «Монделіс України», враховуючи відсутність товару на підприємстві.
Учасниками справи не заперечується, що позивач є виробником товарів під торговельними марками «Milka», «Корона», «Барні», «Tue», «OREO», «Belvita», «Dirol», «Halls», а також випускає в обіг на території України товари, вироблені своїм дочірнім підприємством (ТОВ «Чіпси Люкс»), під торговельними марками «Люкс» та «Estrella». 
Згідно статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність
При цьому не обов`язково щоб такий ефект спостерігався негайно після вчинення господарської операції. Також не виключено, що в результаті об`єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі і операція може виявитися збитковою, що є природнім перебігом подій при здійсненні господарської діяльності.
Більш того, положення ПК України не ставлять у залежність право платника податків на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ від наявності чи відсутності доходів у звітному періоді від окремих господарських операцій, оскільки вказане не може свідчити про відсутність можливості отримання доходу від усієї господарської діяльності в майбутніх періодах.
Проте з визначеного ПК України поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція (принаймні за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість отримання доходу.
Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненої в межах господарської діяльності платника податків. Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції для цілей податкового обліку не можуть вважатися вчиненими в межах господарської операції.
З пояснень представника позивача встановлено, що ПАТ «Монделіс Україна» як виробник та імпортер, який має договірні обов`язки щодо забезпечення дистриб`юції товару перед нерезидентом у розрізі імпортованих товарів, позивач зацікавлений у стимулюванні та розширенні збуту товарів під зазначеними торгівельними марками, в тому числі за рахунок найбільш вигідного розміщення та позиціонування товарів із такими торговельними марками в місцях продажу кінцевим споживачам. 
Представник позивача зазначає, що отримання позивачем маркетингових послуг із розміщення товарів під торговельними марками «Milka», «Корона», «Барні», «Tue», «OREO», «Belvita», «Dirol», «Halls», «Люкс» та «Estrella», а також розповсюдження рекламної поліграфічної продукції (акційних цінників) у місцях продажу таких товарів кінцевим споживачам здійснювалось в межах власної господарської діяльності, зокрема, в рамках власної маркетингової діяльності щодо вироблених товарів, а також договірних зобов`язань за дистриб`юторськими угодами щодо імпортованого товару, позивач здійснює заходи, спрямовані на формування (збільшення) попиту та зацікавленості споживачів, позиціонування товарів під такими торговельними марками на ринку, а також здійснює заходи із після продажного обслуговування кінцевих споживачів, що підтверджується Маркетинговою політикою, оригінал якої надавався до перевірки, міститься в матеріалах справи, а також інформацією про позивача, наявною у публічному доступі у мережі Інтернет. 
Саме на виконання положень Маркетингової політики, прийнятої на підприємстві, позивач на постійній основі здійснює придбання маркетингових послуг із розміщення товарів під торговельними марками «Milka», «Корона», « ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 », «OREO», «Belvita», «Dirol», «Halls», «Люкс» та «Estrella», зокрема послуг із розміщення товарів із такими торговельними марками в місцях продажу кінцевим споживачам, зокрема, на касовому обладнанні, спеціальному торговому обладнанні, а також розміщення рекламної поліграфічної продукції (акційних цінників) є економічно доцільними для позивача, оскільки сприяють збільшенню попиту на відповідні товари та зростанню продажів таких товарів позивача, який виготовляє виключно позивач на території України. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач уклав договори на надання комплексу послуг, пов`язаних із просуванням товарів торгових марок ПАТ «Монделіс Україна», надано представником позивача до матеріалів справи документи, що підтверджують факт виконання таких послуг, а саме відповідні акти приймання наданих послуг, рахунки на оплату послуг, податкові накладні, платіжні доручення про оплату послуг, відповідною фото фіксацією виконаних послуг ( а.с.123-190 т.2, т.т. 3 -7, а.с. 12-253 т.8, т.т. 9-10).  
Колегія суддів зазначає, що податковим органом взагалі не досліджувався  взаємозв`язку між отриманими (маркетингові послуги) та вплив таких послуг на розмір отриманого доходу позивачем, на досліджувався обсяг виробленої продукції та реалізованої продукції дистриб`юторами позивача. В акті перевірки не відображено вплив отриманих послуг щодо просування виробленої продукції позивачем який є виробником продукції на ринках збуту кінцевому споживачу. Таким чином відповідачем не доведено, що отримання таких послуг не пов`язано із господарською діяльністю підприємства.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача на те, що маркетингові послуги можуть надаватись виключно в разі прямого постачання позивачем товарів до місць продажу, колегія суддів звертає увагу, що таких обмежень Податковий кодекс України не містить.
Так, Верховний Суд у постанові від 21.05.2019 у справі №826/11026/15 зауважив, що податковим органом помилково ототожнений господарський характер витрат платника на оплату рекламних послуг з економічною ефективністю таких витрат, оскільки витрати визначаються такими, що понесені у рамках господарської діяльності платника, якщо вони спрямовані на отримання платником позитивного економічного ефекту, є необхідними для забезпечення економічної діяльності платника з отримання прибутку. Економічна ж ефективність витрат відображає лише ступінь умілості ведення господарської діяльності та є якісним показником.
Слід зазначити, що здійснення господарської компетенції здійснюється позивачем, як суб`єктом господарювання на власний ризик, що означає його відповідальність за ефективність та доцільність прийнятих рішень, він самостійно вирішує, які саме витрати йому необхідно здійснити для забезпечення своєї діяльності, та вправі самостійно обирати виконавців послуг. Здійснення господарської компетенції знаходиться за межами контролю податкового органу. В рамках здійснення податкового контролю податковий орган лише перевіряє реальність операцій з придбання послуг, наявність у платника належним чином оформлених первинних документів на підтвердження факту понесення витрат за цими операціями, однак без оцінювання доцільності таких послуг, її ефективності, впливу змістового наповнення послуг на результат діяльності платника. Податковим органом жодним чином не доведено факт збитковості та недоцільності отриманих позивачем послуг від зазначених вище контрагентів позивача.
Колегія суддів бере до уваги доводи позивача, що господарські операції цілком збігаються з напрямками господарської діяльності підприємства та здійснюються з метою отримання доходу від реалізації виготовленої продукції, кількість реалізації якої напряму залежить від попиту споживача.
З пояснень представника позивача встановлено, що ПАТ «Монделіс Україна»  на постійній основі тривалий час здійснює придбання маркетингових послуг, зокрема послуг із розміщення товарів із такими торговельними марками в місцях продажу кінцевим споживачам, податковим органом підтверджувався та визнавався зв`язок надання маркетингових послуг із зазначеними контрагентами та господарською діяльністю підприємства в попередніх періодах. 
Так, матеріалами справи підтверджується, що податковим органом, зокрема, відповідачем по даній справі,  вже досліджувалося правомірність отримання аналогічних послуг від зазначених контрагентів позивача в попередніх періодах. Так, згідно дати укладення договорів, надання таких послуг позивачу відбувалося значний проміжок часу, жодних зауважень у податкового органу не було, підприємством декларувалися відповідні суми, що підтверджується перевірками правильності декларування від`ємного значення  та достовірності  нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, зокрема за жовтень 2018 р.(акт від 17.01.2018), за грудень 2018 (довідка від 20.03.2019), за лютий 2019 р. (довідка  від 17.05.2019) (а.с.181-226 т.13, 1-417 т.14).
Доводи апеляційної скарги відповідача на те, що позивачем було реалізовано власну продукцію іншим суб`єктам господарювання, а не контрагентам, що надавали маркетингові послуги, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки послуги стосувалися надання послуг відносно товару торгової марки позивача, який є виробником товару та власником торгової марки. При цьому надання послуг щодо розміщення товару в місцях продажу споживачам, спеціально встановленому торгівельному обладнанні, не впливає на право позивача, як власника торгової марки замовляти такі маркетингові послуги. 
Отже, колегія суддів вважає безпідставними висновки відповідача про відсутність ділової мети та економічного ефекту у вказаних операціях позивача із його контрагентами, господарські операції з придбання послуг безпосередньо призвела до отримання прибутку, що підтверджується відповідною довідкою підприємства щодо економічних показників прибутку за 2018 та 2019 роки по підприємств № 1102 від 13.05.2020 (а.с.169т.2), яка свідчить про зростання продажу продукції позивача, який є виробником та власником торгових марок продукції, в тому безпідставно було зменшено до відшкодування суму податку на додану вартість за жовтень 2019р.
Також, податковим органом було неправомірно  спірним податковим повідомленням-рішенням №000815408 від 19.2.2020 визначено до сплати  підприємству суму  податкових зобов`язань та штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 3814313,75 грн. (а.с.154-155т.1).
Дійсно, зазначеним рішенням, податковий орган зменшив суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов`язань наступних періодів) з податку на додану вартість у розмірі 3051451 грн. та нарахував у зв`язку із цим суму штрафної(фінансової) санкції в розмірі 762862,75 грн.
Відповідачем не доведено, що податковим органом було податковим повідомленням-рішенням збільшено та визначено до сплати суму податкових зобов`язань з податку на додану вартість на суму 3051451 грн. Такі рішення податковим органом не приймалися. Також матеріалами справи не підтверджується, що сума 3054145 грн., яка позивачем заявлена до відшкодування на момент перевірки була підприємству  відшкодована,  податковим органом зазначено в спірному рішенні, що підприємству було відшкодовано 0 грн., що свідчить про невідшкодування такої суми. Натомість податковим органом було безпідставно суму, яка невідшкодована підприємству, визначена як сума  податкового зобов`язання з ПДВ та безпідставно було зобов`язано суму 3814313,75 грн. сплатити протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання цього податкового повідомлення-рішення, враховуючи те, що виключно суму 762862,75 грн. податковим органом визначено до сплати, як суму штрафної (фінансової) санкції.
При цьому, податковим органом зазначено, що у разі несплати в установлений строк грошового зобов`язання, визначеного в цьому податковому повідомленні-рішенні, виникає право податкової застави на активи платника податків і таке грошове зобов`язання буде визнано податковим боргом. Органом державної податкової служби будуть вжиті заходи з погашення податкового боргу в порядку, встановленому законодавством. У разі несплати в установлений строк узгодженого грошового зобов`язання, визначеного у цьому податковому повідомленні-рішенні, від першого робочого дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати такого грошового зобов`язання, розпочинається нарахування пені.
Таким чином, визначення до сплати суми податкових зобов`язань та пені в розмірі 3814313,75 грн. суперечить Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України 28.12.2015 № 1204, за реєстр. в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 за № 124/28254, враховуючи відсутність відшкодованої заявленої до відшкодування суми податку на додану вартість на момент перевірки платнику податку.
Таким чином, колегія суддів вважає, що податковим органом не доведено правомірність винесення  податкового повідомлення-рішення від 19.02.2020 №0000825408 про застосування штрафних (фінансових) санкцій  на підставі акту перевірки від 17.01.2020 за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, встановлених статтею 201 Кодексу. Так, в рішенні зазначено, що податковим органом встановлено відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого абзацом другим пункту 1201.2 статі 1201 Податкового кодексу України, податкових  накладних/розрахунків коригування на суму ПДВ, яка є сумою завищення бюджетного відшкодування.  
Згідно із п. 120-1.1 статті 120-1 ПК України порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей  192  та  201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі: 10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів; 20 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 16 до 30 календарних днів; 30 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 31 до 60 календарних днів; 40 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 61 до 365 календарних днів; 50 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації на 366 і більше календарних днів.
У разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом     201.16     статті     201     цього     Кодексу штрафні санкції, передбачені цим пунктом, не застосовуються на період зупинення такої реєстрації до прийняття рішення щодо відновлення реєстрації таких податкових накладних/розрахунків коригування згідно з підпунктом 201.16.4 пункту     201.16     статті     201 цього Кодексу.
У разі реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до податкової накладної до початку проведення перевірки, предметом якої є дотримання вимог цього     Кодексу щодо своєчасності реєстрації таких документів в Єдиному реєстрі податкових накладних, штрафні санкції, передбачені пунктом 120-1.2 цієї статті, не застосовуються.
Згідно із пунктом 120-1.2 статті 120-1 відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою), що зазначена у податковому повідомленні - рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної у такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної або від суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено. У разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього  Кодексу штрафні санкції, передбачені цим пунктом, не застосовуються на період зупинення такої реєстрації до прийняття відповідного рішення щодо відновлення реєстрації таких податкових накладних/розрахунків коригування згідно з підпунктом 201.16.4 пункту 201.16  статті 201 цього Кодексу.
Відсутність реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної, зазначених в абзаці першому цього пункту, після спливу 10 календарних днів, наступних за днем отримання платником податку податкового повідомлення-рішення, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної в такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної або від суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено.
У разі реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної, зазначених в абзаці першому цього пункту, протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання платником податку податкового повідомлення-рішення, штрафні санкції, передбачені абзацом другим цього пункту та пунктом 120-1.1 цієї статті, не застосовуються (абз. 3 пункту 120-1.2 статті 120-1 ПК України).
Як вбачається із матеріалів справи, спірним податковим повідомленням-рішенням до позивача застосовано штраф у розмірі 50% на підставі абз. 2 пункту  120-1.2  статті  120-1 ПК України.
При цьому, контролюючий орган дійшов висновку про відсутність реєстрації позивачем протягом граничного строку, передбаченого абзацом 2 пункту 120-1.2 статті 120-1 ПК України (10 календарних днів, наступних за днем отримання платником податку податкового повідомлення-рішення) податкових накладних/розрахунків коригування на відповідну суму ПДВ.
Разом із тим, застосування штрафних санкцій за вказаною нормою можливо лише в разі попереднього направлення контролюючим органом на адресу платника податків податкового повідомлення - рішення та не здійснення платником протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання зазначеного податкового повідомлення-рішення реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування, зазначених в абзаці першому пункту 120-1.2 статті120-1 ПК України.
Проте, податковим органом в самому рішенні в графі номер та дата складання податкового повідомлення зазначено прочерк, така інформація відсутня взагалі, а спірним податковим повідомлення-рішенням від 19.02.2020 № 0000815408 зменшено лише суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2019 у справі № 807/367/18.
Крім того, колегія суддів зазначає, що під час перевірки податковим органом не було здійснено перевірку своєчасності реєстрації податкових накладних за перевіряємий період, такі обставини  не були предметом перевірки згідно наказу на перевірку, в акті перевірки не відображені, перевіряючими не досліджувалися.
З пояснень представника позивача встановлено, ПАТ «Монделіс України»  в кінці звітного періоду відповідно до підпункту 4 пункту 11 Порядку заповнення податкової накладної Затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 2015 року №1307, на підставі бухгалтерської довідки склав та зареєстрував «зведену» податкову накладну від 31.10.2019 року №1859 на операції, що відповідають вимогам п.п. «г» п. 198.5, ст. 198 ПКУ, на операції, які не є господарською діяльністю підприємства  та включені до складу податкового кредиту з ПДВ за жовтень 2019 року і відобразив в рядках 4.1 та 4.2 Декларації з ПДВ за жовтень 2019 року відповідно. Така «Зведена» податкова накладна від 31.10.2019 року №1859 була складена по усім проведеним декларованим у жовтні 2019 року операціям, що не є господарською діяльністю позивача. 
Колегія суддів вважає, що сума бюджетного відшкодування, яка була предметом перевірки, стосується господарських операцій підприємства , які пов`язані із господарською діяльністю ПАТ «Монделіс Україна», враховуючи вищезазначені  обставини, відповідачем не доведено порушення позивачем п. 201.1 ст. 201 ПКУ.
Враховуючи викладене, аналізуючи наведені норми права та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 19.02.2020 №0000815408 та № 0000825408 суб`єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішень, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення, чим порушено законні інтереси платника податків.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року стосовно неспівмірності розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн., колегія суддів зазначає наступне. 
Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб' єктами права.
Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. До правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Відповідно до положень ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно із п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи встановила, що під час розгляду даної справи представником позивача була адвокат Козленко М. С., яка є учасником адвокатського об`єднання «КМ Партнери».
Стосовно наданого представником позивача акту приймання наданих послуг, виконаних адвокатом ОСОБА_1 , необхідних для надання правничої допомоги, слід зазначити наступне.
Між ПАТ «Монделіс Україна» та директором адвокатського об`єднання «КМ Партнери» в акті від 26.06.2020 зафіксовано наступне.
Адвокатом ОСОБА_1 протягом 17,1 год. (87210 грн.) та помічником адвоката Щербиною А. протягом 9,7 год.  (21340 грн.) було підготовлено позовну заяву про скасування податкових повідомлень-рішень, яку подано до суду 14.05.2020, адвокатом Козленко М.С. протягом 0,3 год. (1530 грн.) підготовлено клопотання про доручення документів до матеріалів справи, адвокат Козленко М.С.  брала участь у судовому засіданні  18.06.2020 0,1 год.  (510грн.), а тому загальна вартість наданих послуг складає 110590 грн. (а.с. 32 т.15).
Між ПАТ «Монделіс Україна» та директором адвокатського об`єднання «КМ Партнери» в акті від 28.09.2020 зафіксовано наступне.
Адвокат ОСОБА_1 протягом 0,1 год. (510 грн.) брала участь у судовому засіданні  06.07.2020, протягом 0,9 год. (4590 грн.) брала участь у судовому засіданні  03.09.2020, протягом 0,9 год. (4590 грн.) брала участь у судовому засіданні  23.09.2020, також адвокат Козленко М.С.  11,9 (60690грн.) та помічник адвоката Харитонова О. (1,2 год.) (1848 грн.) підготовили відповідь на відзив, подану до суду 01.09.2020, також адвокат Козленко М.С.  8,5 год.  (43350 грн.) та помічник адвоката Харитонова О. (3,8 год.) (5852 грн.) підготовили клопотання про доручення документів та пояснень позивача, поданих до суду 18.09.2020,  адвокат Козленко М.С.  6,2  год. (31620 грн.) та помічник адвоката Харитонова О. (2,1 год.) (3234 грн.) підготовили клопотання про витребування доказів, подане до суду 23.09.2020, а тому загальна вартість наданих послуг складає 170054 грн. (а.с. 36 т.15).
Саме за вищезазначені послуги з правничої допомоги позивач просив відшкодувати суму судових витрат в загальному розмірі  280644 грн. (110590 грн. + 170054 грн.)
Суд першої інстанції, з огляду на рівень складності справи, її значення для позивача та обсяг наданих послуг, виходячи з критерію пропорційності дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу (включаючи винагороду), що підлягає стягненню з відповідача повинен становити 30000 грн. 
Частиною 4 ст.134 КАС України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, виходив зі складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) з чим суд апеляційної інстанції повністю погоджується.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 30000 грн. є цілком співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, що відповідає критерію реальності таких витрат.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 19.02.2020 №0000815408 та № 0000825408 суб`єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішень, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення, чим порушено законні інтереси платника податків.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано  задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 року та додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року по справі № 480/3092/20 відповідають вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для їх скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Офісу великих платників податків Державної податкової служби залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 року та додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року по справі № 480/3092/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    В.А. Калиновський   	
Повний текст постанови складено  15.04.2021 року