КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
17 червня 2021 року                                                                                   м. Київ
 
Унікальний номер справи № 758/2181/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9605/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.
     суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
                 за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року, постановлену під головуванням судді Гребенюка В.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до Всеукраїнської громадської організації «Федерація водного поло України» про визнання недійсним рішення, зобов`язання поновити в списку суддів, -
 
в с т а н о в и в :
 
У березні 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним рішення Всеукраїнської громадської організації «Федерація водного поло України» про виключення із списку суддів ОСОБА_1 та зобов`язати поновити його у списку суддів Всеукраїнської громадської організації «Федерація водного поло України» (а.с. 2-5, 42-43).
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що є арбітром/рефері першої категорії змагань з водного поло, які організовує та проводить Всеукраїнська громадська організація «Федерація водного поло України». Діяльність позивача та відповідача полягає у розвитку водного поло та проведення у тому числі всеукраїнських змагань, в яких відповідач приймає участь в якості організатора їх проведення, призначає суддів, а позивач приймає участь, як арбітр/рефері у змаганнях серед команд з водного поло. Для участі у змаганнях у якості арбітра/рефері позивача запрошує команда, яка приймає участь у змаганнях з водного поло у відповідності до вимог регламенту. Регламент зобов`язує команду забезпечити участь арбітра/рефері. Зазначав, що з 22 по 26 січня 2020 року його було не допущено до участі у якості арбітра до суддівства змагань з водного поло на підставі рішення відповідача та видалено його прізвище з сайту. Відповідач, як спеціальний суб`єкт владних повноважень, прийнявши рішення про дискваліфікацію позивача з посади судді, діяв протиправно та упереджено, з грубим порушенням Правил спортивних змагань з водного поло та Статуту Всеукраїнської громадської організації «Федерація водного поло України».
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Всеукраїнської громадської організації «Федерація водного поло України» про визнання недійсним рішення, зобов`язання поновити в списку суддів закрито (а.с. 157-162).
Не погодившись з ухвалою суду, 13 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції  (а.с. 165-172).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, судом не враховано положення ст. 55 Конституції України, якою кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Враховуючи той факт, що норми діючого законодавства прямо не передбачають, що вирішення такого спору підвідомче суду іншої юрисдикції, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про закриття провадження та порушив право на судовий захист.
 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Юрченко О.І. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представник Всеукраїнської громадської організації «Федерація водного поло України» - адвокат Шевченко В.І. заперечував проти скарги і просив її відхилити.
Позивач ОСОБА_1 до суду не прибув, про час та місце розгляду справи був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Юрченко О.І., цього представник в суді не заперечував, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання (а.с. 179-181, 185-186).
Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
 
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є арбітром першої категорії з водного поло, що підтверджується посвідченням № 1, виданим Президентом Федерації водного поло України (а.с. 6).   
 Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним рішення Всеукраїнської громадської організації «Федерація водного поло України» про виключення його із списку суддів Всеукраїнської громадської організації «Федерація водного поло України» та зобов`язання поновити позивача у списку суддів Всеукраїнської громадської організації «Федерація водного поло України» (а.с. 2-5, 42-43).
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).
Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.
У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає як право особи звернутися до суду, так і право на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.
У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
У статті 124 Конституції України у редакції на час звернення позивача до суду передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124, частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права порушені.
Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього Рішення).
Єдине обмеження, встановлене Конституцією України, полягає у прямій вказівці закону про обов`язковий досудовий порядок урегулювання такого спору.
Разом з тим відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09 липня 2002 року у справі № 1-2/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.
У разі відсутності такої вказівки будь-які обмеження доступу до суду є недопустимими і суперечать як міжнародним зобов`язанням України, яка ратифікувала Конвенцію, так і конституційним засадам.
Обмеження можливості звернення до суду й отримання судового захисту може свідчити про порушення основоположних прав людини.
Крім того, згідно з пунктом 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п`ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та за конституційними зверненнями громадян ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 ЦПК України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) відповідно до положення частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Аналіз цього положення у взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої статті 55 Конституції України дає підстави дійти висновку, що судам підвідомчі будь-які звернення фізичної особи щодо захисту своїх прав і свобод. Тому суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушено чи порушуються, або створено чи створюються перешкоди для їх реалізації, або має місце інше ущемлення прав і свобод.
За таких умов у контексті статті 3 Конституції України саме на державу в демократичному суспільстві покладається обов`язок забезпечення доступу громадян до ефективних способів захисту їх прав та свобод, зокрема до судового захисту.
У пункті 4.3 вказаного Рішення вказано, що відповідно до пункту 11 частини першої статті 92 Конституції України законами України визначаються, зокрема, засади утворення і діяльності політичних партій, інших об`єднань громадян.
Частиною другою статті 8 Закону України «Про громадські об`єднання» від 22 березня 2012 року № 4572-VI (далі - Закон № 4572-VI) визначено, що втручання державних органів та службових осіб у діяльність об`єднань громадян не допускається, крім випадків,  передбачених цим Законом. Заборона втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування або їх посадових осіб у створення і внутрішню діяльність політичних партій та їх місцевих осередків, крім випадків, передбачених зазначеним Законом, міститься також у нормативних приписах частини третьої статті 4 Закону України «Про політичні партії в Україні». Об`єднання громадян діє на основі закону, статуту, положення (стаття 13 Закону № 4572-VI). Тобто, визначаються питання, які належать до їх внутрішньої діяльності або виключної компетенції і підлягають самостійному вирішенню. Отже, втручання органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб у здійснювану в рамках закону діяльність об`єднань громадян не допускається.
У разі виникнення спору щодо порушення об`єднаннями громадян, їх посадовими і  службовими особами прав і свобод громадянина останній має право на  підставі статті 55 Конституції України звернутись за їх захистом до суду. Визначення належності питань до внутрішньоорганізаційної діяльності або виключної компетенції об`єднання громадян у кожному конкретному випадку вирішує суд у разі оскарження громадянином актів і дій таких об`єднань.
22 липня 2020 року Конституційний Суд України Рішенням № 15-уп(ІІ)/2020 у справі № 3-291/2019(6949/19), розглядаючи конституційну скаргу  ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини третьої статті 221 КЗпП України, звернув увагу, що з аналізу приписів частин першої, третьої  статті 8, частини першої статті 55 Конституції України, а також положень статті 221 КЗпП України щодо порядку розгляду трудових спорів оспорюваним положенням КЗпП України не встановлено заборон на оскарження в суді спорів про дострокове звільнення від виборної платної посади членів громадських та інших об`єднань громадян, у тому числі членів професійних спілок, за рішенням органів, що їх обрали, а лише у зв`язку зі специфікою цієї категорії спорів передбачено застереження щодо непоширення на них порядку розгляду трудових спорів.
Можна зробити висновок, що на час звернення позивача до суду під юрисдикцію суду підпадали будь-які правовідносини, в яких їх сторона вважала, що її права порушено, оспорено чи не визнано. Обмеження доступу до правосуддя чітко регламентувалося лише волевиявленням особи вирішити спір у позасудовому порядку, а також якщо такий спір стосувався створення громадської організації,  питань її внутрішньої організації, взаємовідносин членів об`єднань громадян, їх підрозділів, статутної відповідальності членів цих об`єднань, які базуються на законі, що визначено у Конституції України та розтлумачено у рішеннях Конституційного Суду України, які є обов`язковими до виконання.
З урахуванням особливостей створення, діяльності та припинення громадського об`єднання (організації) при вирішенні питання про юрисдикцію суду  у спорах за участю громадського об`єднання (організації) необхідно враховувати, що у статті 3 Закону № 4572-VI передбачено, що громадські об`єднання утворюються і діють на принципах: 1) добровільності;2) самоврядності; 3) вільного вибору території діяльності; 4) рівності перед законом;5) відсутності майнового інтересу їх членів (учасників);6) прозорості, відкритості та публічності.
Добровільність передбачає право особи на вільну участь або неучасть у громадському об`єднанні, у тому числі в його утворенні, вступі в таке об`єднання або припиненні членства (участі) в ньому.
Самоврядність передбачає право членів (учасників) громадського об`єднання самостійно здійснювати управління діяльністю громадського об`єднання відповідно до його мети (цілей), визначати напрями діяльності, а також невтручання органів державної влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в діяльність громадського об`єднання, крім випадків, визначених законом.
Відсутність майнового інтересу передбачає, що члени (учасники) громадського об`єднання не мають права на частку майна громадського об`єднання та не відповідають за його зобов`язаннями. Доходи або майно (активи) громадського об`єднання не підлягають розподілу між його членами (учасниками) і не можуть використовуватися для вигоди будь-якого окремого члена (учасника) громадського об`єднання, його посадових осіб (крім оплати їх праці та відрахувань на соціальні заходи).
Прозорість, відкритість передбачає право всіх членів (учасників) громадського об`єднання мати вільний доступ до інформації про його діяльність, у тому числі про прийняті громадським об`єднанням рішення та здійснені заходи, а також обов`язок громадського об`єднання забезпечувати такий доступ.
У статті 8 Закону № 4572-VI вказано, що членами (учасниками) громадської організації, крім молодіжної та дитячої, можуть бути особи, визначені частиною першою статті 7 цього Закону, які досягли 14 років. Вік членів молодіжної, дитячої організації визначається її статутом у межах, встановлених законом.
Членами (учасниками) громадської спілки можуть бути юридичні особи приватного права, у тому числі громадські об`єднання зі статусом юридичної особи, фізичні особи, які досягли 18 років та не визнані судом недієздатними.
У статті   21 Закону  № 4572-VI перелічені права громадського об`єднання. Також окремо зазначені права  громадського об`єднання зі статусом юридичної особи, зокрема: право бути учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові і немайнові права відповідно до законодавства;  здійснювати відповідно до закону підприємницьку діяльність безпосередньо, якщо це передбачено статутом громадського об`єднання, або через створені в порядку, передбаченому законом, юридичні особи (товариства, підприємства), якщо така діяльність відповідає меті (цілям) громадського об`єднання та сприяє її досягненню. Відомості про здійснення підприємницької діяльності громадським об`єднанням включаються до ЄДР.
Спори  за участю громадського об`єднання зі статусом юридичної особи як учасника цивільних правовідносин підлягають розгляду у судах відповідно до вимог як ЦПК України, так і Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) залежно від змісту позовних вимог та сторін такого спору.
З урахуванням вимог цього Закону можна зробити висновок, що юрисдикція суду не поширюється на правовідносини щодо створення громадського об`єднання чи громадської організації, визначення напряму її діяльності, здійснення управління діяльністю (окрім звільнення керівника), порядку та підстав набуття та припинення членства у громадській організації (громадському об`єднанні), участі у роботі громадської організації;  делегування своїх представників на загальні збори громадської організації, у керівні органи,  участі у розробці рішень та їх реалізації, можливості вносити пропозиції, рекомендації та проекти документів на розгляд органів громадської організації; користування послугами громадської організації, а також усіма видами методичної, консультативної та іншої допомоги, яку може надати громадська організація, на умовах, затверджених правлінням; обговорення питання роботи громадської організації та виборних органів, внесення пропозиції про вдосконалення їх діяльності; вимоги розгляду на засіданнях правління будь-яких питань, що стосуються діяльності громадської організації; отримання інформацію про роботу органів громадської організації,  участі у заходах, які проводяться громадською організацією або організовані за її участю; користування підтримкою громадської організації для вдосконалення, розширення та підвищення ефективності своєї роботи, вільно обговорювати питання роботи громадської організації та виборних органів, внесення пропозиції про вдосконалення їх діяльності; установлення і розвитку через громадську організацію двосторонніх та багатосторонніх зв`язків з іншими членами громадської організації; отримання інформаційних, методичних та інших матеріалів, практичної допомоги у створенні професійних творчих центрів, майстерень, лабораторій та інше.
Можна зробити висновок, що внутрішньо статутною діяльністю громадського об`єднання (громадської організації) є питання її створення, визначення напряму  діяльності, реалізація прав її членів на участь у такій діяльності у правовідносинах, що не є за своїм змістом цивільно-правовими та не впливають на повноваження громадської організації як учасника цивільних чи трудових правовідносин, які урегульовані нормами цивільного, господарського чи трудового права та стосуються цивільних прав та інтересів третіх осіб.
Тому набуття та втрата членства у громадській організації є реалізацією громадською організацією своїх повноважень у внутрішній  статутній діяльності, тоді як звільнення з роботи керівника громадської організації чи найманих працівників є реалізацією повноважень громадської організації як учасника цивільних чи трудових правовідносин, на які поширюється юрисдикція суду.
Відповідні правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17.
 
З матеріалів позовної заяви убачається, що спір виник між позивачем (арбітр/спортивний суддя Всеукраїнської громадської організації «Федерація водного поло України»), як суб`єктом у сфері водного поло, та Федерацією водного поло України, яка відповідно до Статуту є всеукраїнською громадською організацією (зі статусом юридичної особи) фізкультурно-спортивної спрямованості, що сприяє розвитку водного поло в Україні, організовує та бере безпосередню участь у проведенні широкого кола заходів з цього виду спорту в Україні. Всеукраїнська громадська організація «Федерація водного поло України» керується у своїй діяльності Конституцією України, чинним законодавством України, а також Статутом (а.с. 2-5, 42-43, 75-102).
У розділі 17 Статуту Всеукраїнської громадської організації «Федерація водного поло України» (далі - ФВПУ) передбачено порядок вирішення спорів.
Так, пунктами 17.1., 17.2., 17.3. вказаного Статуту визначено, що усі конфлікти та спори між суб`єктами сфери спорту, між ФВПУ, її членами, спортсменами, спортивними командами, клубами, тренерами, суддями, спортивними організаціями, а також усіма іншими органами, організаціями та особами, які задіяні або працюють у водному поло, підлягають розгляду та вирішенню Контрольно-дисциплінарною комісією ФВПУ, як органу правомочному розглядати спортивні спори, в порядку, передбаченому в Положенні «Про контрольно-дисциплінарну комісію ФВПУ», затвердженому Президією ФВПУ.
До Контрольно-дисциплінарної комісії (далі - КДК), як до органу правомочному розглядати спортивні спори, передаються спори, які виникають із цивільних та господарських правовідносин при здійсненні фізичними та юридичними особами діяльності в області спорту, в тому числі, але не обмежуючись, спори, які витікають зі статутів, правил, регламентів та інших документів спортивних організацій, які регулюють правила проведення чемпіонатів, першостей та інших змагань на території України; спори, пов`язані з визначенням статусу та порядку переходів спортсменів (гравців), дисциплінарні спори, в тому числі, але не обмежуючись, пов`язані з порушенням спортсменами антидопінгових правил, етичних норм та принципів Fair Play, спори, пов`язані з агентською діяльністю; спори щодо спонсорських контрактів; спори, пов`язані з правами на трансляцію спортивних заходів; а також будь-які інші спори, що виникають в області спорту, з врахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Рішення КДК ФВПУ можуть бути оскаржені шляхом подання скарг у формі апеляційних заяв до Спортивного арбітражного суду при Національному олімпійському комітеті України (САС), як до органу апеляційної інстанції, в порядку, передбаченому Регламентом та Положенням САС. Положення цього Статуту є третейською угодою між сторонами про передачу спору на вирішення САС. 
Правовий статус КДК ФВПУ визначено у розділі 18 зазначеного Статуту, де вказано, що КДК ФВПУ є органом здійснення правосуддя в системі ФВПУ та підзвітна тільки Конференції.
КДК ФВПУ вирішує всі внутрішні конфлікти та спори між ФВПУ, її членами, спортсменами, тренерами та іншими особами, які задіяні або працюють у водному поло, згідно вимог законодавства України та регламентних документів (п. 18.2 Статуту).
КДК ФВПУ вповноважений розглядати скарги на рішення, дії, бездіяльність керівних органів ФВПУ (п. 18.3 Статуту).
КДК ФВПУ уповноважений застосовувати дисциплінарні санкції до Членів ФВПУ та осіб, що задіяні або працюють в системі водного поло, та видавати директиви, обов`язкові до виконання цими особами (п. 18.4 Статуту).
Кількісний та персональний склад КДК ФВПУ затверджується Президією ФВПУ (п. 18.5 Статуту).
Юрисдикція та процесуальні дії КДК ФВПУ визначаються Положенням «Про організацію та діяльність Контрольно-дисциплінарної комісії Федерації водного поло України», затвердженим Президією (п. 18.6 Статуту).
Рішення КДК ФВПУ є остаточними і обов`язковими для виконання всіма Членами ФВПУ та особами, що задіяні або працюють в системі водного поло (п. 18.7 Статуту).
Рішення КДК ФВПУ можуть бути оскаржені в Спортивному арбітражному суді при Національному олімпійському комітеті України (САС) в порядку, передбаченому Регламентом САС (п. 18.8 Статуту).
ФВПУ визнає Спортивний арбітражний суд при Національному олімпійському комітеті України як орган останньої інстанції, що має виключну компетенцію розглядати апеляції на рішення КДК ФВПУ (п. 18.9 Статуту).
Апеляційна скарга на рішення КДК ФВПУ має бути подана зацікавленою стороною протягом 15-ти днів з моменту отримання повного тексту рішення КДК ФВПУ. День отримання рішення - не враховується (п. 18.10 Статуту).
САС не прийматиме апеляції на рішення щодо порушення технічних правил або відсторонення на термін до трьох місяців (п. 18.11 Статуту).
За пунктом 16.5.3 Статуту ФВПУ, члени ФВПУ, клуби, команди, спортсмени, тренери, офіційні особи клубів та команд з водного поло, інші особи, які є учасниками змагань, що організовуються або проводяться ФВПУ чи за участю ФВПУ, беруть на себе зобов`язання, у т.ч., визнавати юрисдикцію Спортивного арбітражного суду при НОК України та виносити будь-які спортивні спори, що виникають у результаті чи в зв`язку із застосуванням статуту чи регламентних документів ФВПУ, на розгляд в останню інстанцію в особі виключно тільки незалежного та неупередженого Спортивного арбітражного суду при НОК України, який вирішує спір, що виключає можливість звернення в будь-який суд загальної юрисдикції.
Беручи до уваги вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку про закриття провадження у цій цивільній справі.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 826/4734/16 (провадження № 11-1125апп18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 757/11542/17-ц (провадження № 61-44056св18).
Доводи апелянта, що вищевказаний Статут був затверджений 13 березня 2020 року, а спірні правовідносини виникли у лютому-березні 2020 року не спростовують вищенаведених висновків, що спір про відсторонення позивача, як арбітра/спортивного судді від здійснення суддівства та участі у спортивних змаганнях відноситься до внутрішньо статутної діяльності громадського об`єднання (громадської організації) є питанням її  діяльності та реалізації прав її членів на участь у такій діяльності у правовідносинах, що не є за своїм змістом цивільно-правовими та не впливають на повноваження громадської організації як учасника цивільних чи трудових правовідносин.
Поряд з цим висновок районного суду про закриття провадження з посиланням на те, що такий позов поданий без дотримання порядку попереднього звернення не може бути визнаний обґрунтованим, оскільки не враховує вищенаведених вимог законодавства та правових висновків Великої Палати Верховного Суду. Тому оскаржувана ухвала підлягає зміні із викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування оскаржуваної ухвали, тому апеляційним судом відхилені.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року - змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 17 червня 2021 року. 

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           В.М. Ратнікова

                                                                                                           О.В. Борисова