ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м. Черкаси   

Справа № 705/3920/20		
Провадження № 22-ц/821/457/21		
категорія: 306010000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого: Єльцов В. О. 
суддів: Карпенко О. В., Нерушак Л. В.
секретаря: Анкудінова О. І.
учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
представник відповідача: ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, 

в с т а н о в и в :
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2  про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. 
У позовній заяві зазначив, що з 1961 року він мешкає у селі Родниківка Уманського району Черкаської області, а з 1980 року працював на різних посадах в ДП НДГ «Родниківка», КСП «Родниківка» та Родниківської сільської ради. З 1987 року п`ять разів обирався головою Родниківської сільської ради, чотири - депутатом Уманської районної ради, де очолював комісію з питань законності та правопорядку. 
У 2002 році був черговий раз вибраний головою села, а через шість місяців перейшов працювати директором ДП НДГ «Родниківка», та в подальшому був обраний Головою Колективного сільськогосподарського підприємства «Родниківка», де і працює по даний час. 
Позивач є депутатом Уманської районної ради Черкаської області 7 скликання, також депутатом Уманської районної ради 7 скликання є ОСОБА_2 , який 25 вересня 2020 року на черговій 60-й сесії Уманської районної ради 7 скликання, яка проходила в адмінбудівлі Уманської районної ради, виступаючи за трибуною, публічно повідомив про те, що позивач, як голова КСП «Родниківка», не сплачує податків та орендної плати з 2016 року, та призвав органи внутрішніх справ та СБУ прийняти міри. 
Під час свого виступу, ОСОБА_4 , поширював неправдиву і образливу для позивача інформацію, оббріхуючи його, перекручуючи факти та приписуючи неіснуюче, обвинувачував у вчиненні злочинів та кримінальному діянні. При цьому, необхідністю щось доказувати, себе не обтяжує. За словами відповідача, позивач як керівник КСП «Родниківка», порушує діючий закон і норми, і не сплачує податки та якусь оренду, і якщо відповідач вважає, що з боку позивача мають місце порушення чинного законодавства, то мусить надати факти та такі, що набули законної сили рішення судів, в протилежному випадку - обвинувачення є голослівними. 
Зазначає, що всі вислови, що позивач не сплачує податки та оренду - брудний наклеп. Щоб подібну інформацію поширювати, слід посилатися на такий, що набрав законної сили, вирок суду з доведенням обвинуваченням. За його відсутності, твердження про винність позивача у кримінально-караних діяннях, є образливою вигадкою, яка ганьбить позивача особисто, принижує його честь, гідність та ділову репутацію. 
Перелічені вище обставини, а також необхідність захистити своє ім`я, свою честь, гідність та ділову репутацію, зумовили позивача звернення до суду з даним позовом, оскільки дії відповідача пов`язані з умисним поширенням вигаданої інформації про позивача вважає незаконним.
Внаслідок дій відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка оцінюється ним в розмірі 100 000 грн. Завдана йому вищевказаними діями відповідача моральна шкода, зокрема, виявилась в приниженні його честі, гідності (ділової репутації).
Просив: визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 , 25.09.2020 року на черговій 60-й сесії Уманської районної ради 7 скликання: « ОСОБА_1 , як голова КСП «Родниківка», не сплачує податків та орендної плати за землю з 2016 року»; зобов`язати відповідача – ОСОБА_2 , спростувати поширювану відносно нього – ОСОБА_1 недостовірну інформацію, шляхом озвучення ОСОБА_2 на найближчій черговій сесії Уманської районної ради 7 скликання, яка відбудеться після набрання судовим рішенням в даній справі законної сили, наступного тексту спростування: «25.09.2020 року на черговій 60-й сесії Уманської районної ради 7 скликання, мною, ОСОБА_2 , озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 , а саме те, що ОСОБА_1 , як голова КСП «Родниківка», не сплачує податків та орендної плати за землю з 2016 року»; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 100 000 грн. 00 коп. моральної шкоди та судовий збір в сумі 2681,60 грн. 00 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_4 поширював неправдиву і образливу для позивача інформацію, оббріхуючи його, перекручуючи факти та приписуючи неіснуюче, обвинувачував позивача у вчиненні злочинів та кримінальному діянні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2020 року, постановити нове, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі позивач вказує, що твердження суду першої інстанції щодо Витягу з інформаційної системи ДФС, яка ніким не підписана, є хибним, нікчемним та абсурдним, зважаючи на те, що зазначений Витяг не є копією, який повинен завірятися, оскільки вказаний документ формується в електронній базі ДФС через електронно-цифровий підпис та є оригіналом зі спеціальним штрих-кодом. Тому цей доказ є належним доказом.
Скаржник зазначає, що ним до суду подавалися ряд доказів, які підтверджували б факт розповсюдження відповідачем неправдивої принизливої інформації відносно позивача, проте судом було прийнято ухвалу від 04.12.2020 про відмову у прийнятті доказів, які мають значення для вирішення справи.
Також під час судового розгляду відповідач у зазначений судом строк не надав жодних пояснень та доказів, які б підтверджували той факт, що інформація, яка була розповсюджена відповідачем щодо позивача є правдивою.
Скаржник вважає, що місцевим судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Відзив на апеляційну скаргу надійшов 25 лютого 2021 року.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що судом першої інстанції вірно зроблено висновок з підстав не наведення та ненадання позивачем належних доказів в обґрунтування свого позову.
Вважає, що рішення було винесено з повним додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим таке рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Надходження апеляційної скарги
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 12 лютого 2021 вказану відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів від 25 лютого 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві посилається на те, що ОСОБА_2 25 вересня 2020 року на черговій 60-й сесії Уманської районної ради 7 скликання, яка проходила в адмінбудівлі Уманської районної ради на 1-му поверсі у великій залі засідань за адресою: вул. Залізняка, 2а, м. Умань, Черкаська область, виступаючи за трибуною, публічно повідомив про те, що позивач, як голова КСП «Родниківка», не сплачує податків та орендної плати з 2016 року, та призвав органи внутрішніх справ та СБУ прийняти міри. Під час свого виступу, ОСОБА_4 , поширював неправдиву і образливу для позивача інформацію, оббріхуючи його, перекручуючи факти та приписуючи неіснуюче, обвинувачував позивача у вчиненні злочинів та кримінальному діянні.
Проте, позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин. 
До позовної заяви позивачем додано лише копію Витягу з інформаційної системи органів ДФС щодо стану розрахунків платника з бюджетом та цільовими фондами станом на 17.09.2020 року, яка ніким не підписана, та копію довідки про відсутність у КСП «Родниківка» заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи.

2. Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду Черкаської області
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів  та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає  до задоволення частково, виходячи  з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 19, 76-81, 83, 89,141, 258-259, 263-265, 274-279 ЦПК України та виходив з такого.
Згідно із ст. 2 ч. 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ст. 77 ЦПК встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
В силу вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд першої інстанції прийняв рішення, вказавши що позивачем не надано жодних обґрунтованих доказів, зазначених в позовній заяві. При цьому місцевий суд ухвалою від 04.12.2020 відмовив ОСОБА_5 у прийнятті доказів, зокрема стенограми 60 чергової сесії районного ради сьомого скликання Уманської міської ради (а.с. 126), висновки та рекомендації Уманської районної ради від 07.10.2020 № 36 (а.с. 127).
У справі  Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що Уманський міськрайонний суд необґрунтовано відмовив позивачу ОСОБА_1 у прийнятті доказів, наданих в порядку підготовки справи до розгляду по суті. Тому, перевіряючи наявні докази, які надані позивачем до апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне надати їм цивільно-правову оцінку.
Як вбачається з витягу Стенограми 60 чергової сесії районної ради сьомого скликання 25.09.2020, відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 вели суперечливу дискусію, зокрема ОСОБА_2 говорив наступні фрази: «люди повинні знати правду… ОСОБА_6 , що ви не платите податки..», «за останні п`ять років ви не сплатили мільйони податків…», « ОСОБА_6 …зараз в залі представник служби безпеки, представник районної поліціїх.. Я при них кажу, що ви не сплатили мільйони податків і можу це доказати доказовою базою..» (а.с. 126).
Відповідно до Висновків та Рекомендацій № 36 від 07.10.2020, наданих постійною комісією з питань регламенту, депутатської діяльності, етики, місцевого самоврядування, адміністративно-територіального устрою, забезпечення законності та правопорядку, було вирішено попередити депутатів районної ради ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про недопустимість використання у публічних виступах образливих висловлювань та недостовірних або неперевірених відомостей стосовно депутатів районної ради у сесійній залі у подальшій діяльності. На найближчому пленарному засіданні сесії представнику постійної комісії поінформувати депутатський корпус та звернутися до депутатів із закликом про неприпустимість неетичної поведінки депутатів, в тому числі і використання ними образливих висловлювань, на пленарних засідань ради (а.с. 126).
У   законодавстві визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
У частині першій статті 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц (провадження № 61-14857св18) зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) щодо її застосування».
Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, §188, ЄСПЛ, від 06 жовтня 2015 року).
Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо пересічної особи, на відміну від якої публічна особа неминуче та свідомо йде на те, щоб усі її слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, від 15 липня 2010 року.).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц (провадження № 61-24241св18) зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. 
У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».
Ніхто не може бути притягнений до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). 
ЄСПЛ вказує, що «у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (UKRAINIAN MEDIA GROUP v. UKRAINE, № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року).
Безсумнівно, пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, від 08 липня 1986 року).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2020 року у справі № 757/32917/17-ц (провадження № 61-4421св19) зазначено, що: «розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Крім того, аналіз національного законодавства та стаття 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.
Враховуючи вищевикладене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів)».
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості, зокрема слід враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.
Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Тези зі стенограми (а.с. 126) наприклад: « ОСОБА_2 : люди повинні знати правду… ОСОБА_6 , люди повинні знати правду в районі, що ви не платите податки…», « ОСОБА_2 : за останні п`ять років ви не сплатили мільйони податків…», з огляду на характер використання мовностилістичних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири, іронії, сарказму, є оцінкою та критичними висловлюваннями щодо дій позивача як посадової особи (депутата районної ради), які не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, правдивість яких можна перевірити на предмет їх дійсності.
За таких обставин апеляційний суд вважає, оскільки позивач ОСОБА_1 є публічною особою (депутатом Уманської районної ради), і межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж щодо пересічної особи, тому, враховуючи положення статті 10 Конвенції, колегія суддів зробила висновок про відсутність підстав для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації.
Відповідно до статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Оскільки немає підстав для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, то немає і підстав для стягнення моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
Отже з огляду на характер виниклого спірного конфлікту (відповідно до роздруківки ОСОБА_9 ) між позивачем та відповідачем, апеляційний суд вважає, що останній виражав суб`єктивні думки і погляди, направлені на критичну оцінку певних дій, які по суті не можна вважати такими, що принизили честь і гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Враховуючи положення ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Колегія суддів вважає, що Уманський районний суд Черкаської області, неповністю з`ясував усі обставини справи, передчасно відмовив позивачу у приєднанні до матеріалів справи доказів, які були надані позивачем 27.11.2020, та відповідно не надав їм оцінки, що призвело до порушення норм матеріального права.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав безпідставності позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 367, 368, 374, 376 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області у справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди від 18 грудня 2020 року, скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови в порядку та за умов, визначених цивільно-процесуальним законом.

Головуючий                

Судді: