ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/25143/19                                                Головуючий суддя І інстанції Зуб Г. А.
Провадження № 22-ц/818/254/21                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з договорів страхування

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого        Яцини В.Б.,
суддів колегії        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2020 року, ухвалене у складі судді Зуб Г.А., по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа – Товариство з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» про стягнення суми страхового відшкодування, 

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулось до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 59673 грн 48 коп., та витрати по оплаті судового збору. В обґрунтування вказаних вимог посилалось на те, що між позивачем і ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №108548 від 22.08.2016, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля Mitsubishi Lancer, д.р.н. НОМЕР_1 . В м. Харкові 30.06.2017 сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля під управлінням водія ОСОБА_2 та автомобіля Nissan X-Trail д.р.н. НОМЕР_2 під управлінням водія ОСОБА_1 . В результаті ДТП було пошкоджено застрахований в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» автомобіль. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 27.07.2017 відповідача визнано винним у скоєнні ДТП, та притягнуто останнього до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Відповідно до акту виконаних робіт № 7-245957 від 11.09.2017 та Звіту № SOS-170704-2046982 від 07.07.2017 вартість відновлювального ремонту пошкодженого застрахованого автомобіля становить 60927 грн 67 коп. Згідно з умовами договору страхування ПрАТ СК «ПЗУ Україна» сплатило страхувальнику (на рахунок СТО) суму страхового відшкодування в розмірі 59673 грн 48 коп. Виплата страхового відшкодування була здійснена позивачем на підставі заяви страхувальника про настання страхового випадку від 04.07.2017 та страхових актів № UA2017071500028/L02/01 від 27.07.2017 та № UA2017071500028/L02/02 від 15.09.2019. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжними дорученнями № 24037 від 28.07.2017 та №5884 від 18.09.2017. Після виплати страхового відшкодування у позивача виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої майнової шкоди в розмірі 59673,48 грн. В той же час, цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання страхової події була забезпечена в ТзДВ «МСК» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/005716226. Однак, ТзДВ «МСК» відмовила у здійсненні страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4 ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідачу 05.07.2019 було направлено вимогу про відшкодування завданої майнової шкоди в досудовому порядку, однак відповідач відмовився у добровільному порядку відшкодовувати шкоду в досудовому порядку, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що вказану шкоду повинна відшкодувати ТзДВ «МСК», оскільки відмова останнього є безпідставною, як і звернення до відповідача як винуватця ДТП, оскільки всі обов`язки повинна прийняти на себе ТзДВ «МСК».
Представником позивача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» спрямовано до суду відповідь на відзив, в якій просило позов задовольнити, вказавши що у ТзДВ «МСК» не виник обов`язок виплати страхового відшкодування, оскільки звернення до страховика обмежено річним строком, а тому завдана шкода повинна бути відшкодована відповідачем за Полісом № АК/005716226 як особою, з вини якої сталась ДТП.
Відповідачем подані до суду заперечення, в яких він просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю, посилаючись на те, що позивач не є «потерпілою особою» за змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів», тому позивач повинен звертатися саме до Страховика, а не до винуватця ДТП.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2020 року задоволено позовні вимоги ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа – ТОВ «МСК» про стягнення суми страхового відшкодування.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», код ЄДРПОУ 20782312, суму страхового відшкодування в розмірі 59673 (п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот сімдесят три) гривень 48 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», код ЄДРПОУ 20782312, судові витрати в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривень 00 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.
Послався на те, що суд при ухваленні рішення не врахував того факту, що на момент ДТП автомобіль відповідача був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Вважає, що, оскільки учасники справи погоджуються з тим, що позовні вимоги заявлені в порядку суброгації, а не регресу, то позивач безпідставно прийняв відмову Страховика відповідальної за ДТП особи у виплаті страхового відшкодування.
Зауважив, що підлягають врахуванню правові висновки, викладені у п. 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.
Позивачем суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення – без змін.
Вважає, що у прецедентній практиці Верховного Суду, на яку посилається ОСОБА_1 , касаційний суд дійшов висновку, що покладення обов`язку відшкодування шкоди на особу, винну у завданні шкоди можливе у випадку, коли страховик відмовив у здійсненні страхової виплати, зокрема з підстав неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого.
Послався на те, що у даному випадку у ТДВ «МСК» не виник обов`язок виплати страхового відшкодування, а отже, належним відповідачем у даній справі є винна у скоєнні ДТП особа. 
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи. 
За нормою ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якою суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згаданим вимогам рішення районного суду відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем і ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 108548 від 22.08.2016, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля Mitsubishi Lancer, д.р.н. НОМЕР_1 .
З матеріалів справи вбачається, що 30.06.2017 о 12 год. 20 хв., ОСОБА_1 , керуючи автомобілем NISSAN д.н. НОМЕР_2 , в м. Харків по вул. Клочківська, буд. 9А, перед виконанням розвороту не впевнився, що це буде безпечним, та допустив зіткнення з автомобілем Mitsubishi д.р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , в наслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
ДТП мало місце з вини відповідача, що підтверджується постановою Київського районного суду м. Харкова від 27.07.2017, яка набула чинності.
ОСОБА_2 04.07.2017 повідомив позивача про дану ДТП, та звернувся до нього з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.
Відповідно до акту виконаних робіт №7-245957 від 11.09.2017 та Звіту № SOS-170704-2046982 від 07.07.2017 вартість відновлювального ремонту пошкодженого застрахованого автомобіля становить 60927 грн 67 коп.
Згідно з умовами договору страхування ПрАТ СК «ПЗУ Україна» сплатило страхувальнику (на рахунок СТО) суму страхового відшкодування в розмірі 59673 грн 48 коп. Виплата страхового відшкодування була здійснена позивачем на підставі заяви страхувальника про настання страхового випадку від 04.07.2017 та страхових актів № UA2017071500028/L02/01 від 27.07.2017 та № UA2017071500028/L02/02 від 15.09.2019. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжними дорученнями №24037 від 28.07.2017 та №5884 від 18.09.2017. Потерпілим вказаний розрахунок не оскаржувався.
Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання страхової події була забезпечена в ТзДВ «МСК» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/5716226.
Однак, ТзДВ «МСК» відмовила у здійсненні страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з огляду на неподання заяви про страхове відшкодування шкоди, завданого майну потерпілого впродовж одного року з моменту скоєння ДТП (а. с. 31).
Відповідачу 05.07.2019 було направлено вимогу про відшкодування завданої майнової шкоди в досудовому порядку, однак відповідач відмовився у добровільному порядку відшкодовувати шкоду в досудовому порядку.
Задовольняючи вимоги позову, районний суд свої висновки мотивував тим, що оскільки позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування, то до позивача перейшло право вимоги про виплату страхового відшкодування в порядку регресу в загальному розмірі 59673,48 грн. до відповідача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком районного суду.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 80 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
У ст. 22 ЦК України передбачено право особи на відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди:
1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
2. Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
4. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).
При розгляді цієї справи відповідно до положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія суддів враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176 цс 18).
Страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України).
Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Предметом позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 59673,48 грн.
Учасники справи згідно з її матеріалами мають декілька зобов`язань :
Договірне зобов`язання між позивачем і потерпілим – за договором добровільного майнового страхування;
Деліктне зобов`язання між потерпілою та відповідачем – із завдання шкоди внаслідок ДТП;
Договірне зобов`язання між відповідачем і третьою особою – за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Суди першої інстанції встановив, що на виконання договору добровільного майнового страхування позивач сплатив страхове відшкодування у розмірі 59673,48 грн.
Мотивуючи свої висновки, суд першої інстанції застосовував як статтю 1191 ЦК України, так і статтю 27 Закону України «Про страхування».
Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові дійшла висновку про те, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.
У цій справі третя особа як страховик відповідача (завдавача шкоди) не набула право регресу до останнього. Таке право третя особа могла би набути, відшкодувавши потерпілій завдану їй шкоду, а також за наявності умов, визначених статтею 38 вказаного Закону.
Вимога позивача (страховика потерпілого) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства.
Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.
Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, є засновані на суброгації – переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума – це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.
Судом встановлено, що відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/5716226 страховиком відповідача на момент вчинення ДТП була третя особа – ТДВ «МСК».
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.
За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.
Так, підпункт 33.1.4 (до набрання чинності Законом № 3045-VI від 17 лютого 2011 року – підпункт 33.1.2) пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).
У справі, що наразі перебуває у провадженні апеляційного суду відсутні докази того, що відповідач у встановленому Законом порядку звернувся до третьою особою з повідомленням про страховий випадок впродовж одного року з моменту скоєння ДТП.
Посилання ОСОБА_1 у відзиві на позов на відповідне повідомлення – відповідними доказами у розумінні ст.ст 77-80 ЦПК України не підтверджено.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Однак, на відміну від справи, що була розглянута касаційним судом, у цій справі страховик потерпілої особи звертався до страховика винної особи та ТзДВ «МСК» відмовила у здійсненні страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4 ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а. с. 31).
Тому колегія суддів вважає відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України за необхідне врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (Провадження № 12-104гс18).
Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.
У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.
При цьому, визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.
Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.
Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).
Відтак, у силу приписів статі 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.
При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання у доводах скарги на те, що відмова ТзДВ «МСК» у виплаті страхового відшкодування є протиправною, що в свою чергу свідчить про те, що якщо у страховика не виникло обов`язку виплати страхове відшкодування, тому такий обов`язок згідно вказаних норм матеріального права про суброгацію покладається на особу, винну у ДТП – ОСОБА_1 . Посилання у доводах скарги на постанову Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц є безпідставними, оскільки обставини справи, яку переглядав касаційний суд, не є релевантними до цієї справи, яка наразі розглядається судом апеляційної інстанції. 
При цьому у даному випадку зазначене у п. 56 вказаної постанови оbiter dictum міркування про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37) узгоджується з висновками суду та згаданою правовою позицією, яка була висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 про те, що у даному випадку норма ст. 1194 ЦК України про субсидіарну відповідальність особи, яка є винуватою у скоєнні ДТП та застрахувала свою цивільну відповідальність, - не застосовується.
За таких обставин колегія суддів констатує, що доводи скарги не знайшли свого підтвердження, ОСОБА_1 є належним відповідачем у даній справі, а позов є належним чином доведений.
Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, ухвалені судові рішення відповідають критеріям законності і обґрунтованості.
Таким чином, оскільки суд ухвалив оскаржене рішення суду з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду – без змін.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підстав для перерахунку судових витрат немає.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 15 червня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.