Постанова                          
Іменем України                  
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 446/919/18
провадження № 61-15410св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,           
 
учасники справи:
позивач (відповідач) -  ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач) -  ОСОБА_2 , 
третя  особа - приватний нотаріус Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л. А.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя  особа - приватний нотаріус Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л. А., про визнання заповіту нікчемним, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним і скасування його реєстрації та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 квітня 2019 року у складі судді               Костюк У. І., додаткове рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року у складі судді Костюк У. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Мікуш Ю. Р., Шандри М. М.,  
 
                                                            ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2018 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, уточнивши який просив визнати нікчемним заповіт від 16 травня 2016 року,  реєстраційний номер 33, складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 28 березня 2017 року, реєстраційний номер 682, видане на ім`я ОСОБА_2 приватним нотаріусом Робак Л. А.; скасувати державну реєстрацію - витяг з Реєстру від 28 березня 2017 року, індексний номер 83645292, номер запису про право власності 1963165 від 28 березня 2017 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 згідно із заповітом від 20 травня 2016 року, посвідченим секретарем Прибужанівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, зареєстрованим в реєстрі за № 19 ОСОБА_4 .
 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_5 , яка також є і матір`ю відповідача. 
 
16 травня 2016 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_2 ,             а 20 травня 2016 року склала заповіт на його ім`я, яким заповіла все її майно: житловий будинок, земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться на АДРЕСА_2 . 
 
28 березня 2017 року приватний нотаріус Кам`янка-Бузького нотаріального округу видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину вказаної квартири. 
 
Інша частина цієї квартири належить позивачу на праві власності згідно із свідоцтвом на право власності на квартиру від 04 травня 1998 року, однак він не може користуватися нею, оскільки відповідач поміняв ключ до дверей. Зазначив, що згідно зі статтею 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). 
 
Оскільки заповіт, складений ОСОБА_3 20 травня 2016 року на його користь, скасував попередній заповіт від 16 травня 2016 року, що складений на користь його брата, ОСОБА_2 , тому відповідно до статті 215 ЦК України він є нікчемним.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
У червні 2018 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом, у якому просив  визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 20 травня 2016 року на ім`я             ОСОБА_1 , посвідчений Прибужанівською сільською радою, на житловий будинок і земельну ділянку.
 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 зазначав, що 16 травня 2016 року його мати склала заповіт на його ім`я, яким заповіла йому половину спірної квартири. 20 травня 2016 року мати склала ще один заповіт, на користь брата, ОСОБА_1 , на житловий будинок та земельні ділянки в с. Руда Кам`янка-Бузького району Львівської області, однак у ньому помилково вказано «все майно», що не відповідало волевиявленню матері. 
 
Потреба у зверненні до суду з цим позовом виникла у нього у зв`язку з поданням позову ОСОБА_1 про визнання заповіту від 20 травня 2016 року недійсним.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області рішенням від 17 квітня            2019 року у задоволенні позовів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовив. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване  тим, що заповіти складено відповідно до законодавства, тому немає підстав для визнання їх недійсними. Оскільки дійсність заповітів не спростована, підстав для задоволення інших заявлених ОСОБА_1 вимог немає.
 
Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області додатковим рішенням                     від 07 серпня 2019 року відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до              ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 відповідно до заповіту від 20 травня 2016 року, посвідченого секретарем Прибужанівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за № 19 ОСОБА_4 . 
 
Додаткове рішення мотивоване тим, що при ухваленні рішення не було вирішено питання щодо уточненої позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірної квартири відповідно до заповіту від 20 травня 2016 року.
 
Короткий зміст рішень апеляційного суду
Львівський апеляційний суд постановою від 15 вересня 2020 року рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 квітня 2019 року та додаткове рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області                     від 07 серпня 2019 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, щопідстав для скасування оскаржуваних рішень суду першої інстанції немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, та вимогам закону.  У заповітах мати сторін вказала конкретне майно, яке вона має намір заповісти. Формулювання «…все своє майно…» та кінцівка «…що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право…» наявні у заповіті через помилку секретаря, оскільки вона використала типовий бланк заповіту.  Подаючи заяву до нотаріальної контори, ОСОБА_1 фактично (самостійно) здійснив тлумачення заповітів від 16 та від 20 травня 2016 року, усвідомлюючи як свої дії, так і наслідки таких дій. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 19 жовтня 2020 року,                  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 квітня 2019 року, додаткове рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суди не врахували правові висновки щодо застосування норм права                  у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 та постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 369/3186/17. Також суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, щопри ухваленні оскаржуваних судових рішень суди взяли до уваги показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про обставини складання матір`ю заповіту від 20 травня 2016 року щодо об`єму майна, який визначений в заповіті, однак безпідставно не взяли до уваги надані ним у судовому засіданні показання про обставини складання заповіту                             від 20 травня 2016 року, який фактично скасував попередній заповіт                               від 16 травня 2016 року, тому судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.
 
Оскільки ОСОБА_2 не оскаржує судові рішення в частині його позову                               до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, тому судові рішення в указаній частині не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України). 
 
04 та 12 січня 2021 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_2 та  його  представника  адвоката  Гришук Т. Р.,  які мотивовані                         
тим, що матеріали справи, показання свідків підтверджують, що воля матері стосувалася різного майна, а саме : половина спірної квартири - ОСОБА_2 ,                     а будинок і дві земельні ділянки в с. Руда - ОСОБА_1 . Рішення судів є законними та обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм процесуального права                             і правильним застосуванням норм матеріального права.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із  суду першої інстанції.
 
22 грудня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ОСОБА_3 була матір`ю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 
16 травня 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок смерті заповіла 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .  Заповіт посвідчений секретарем виконкому Стародобротвірської сільської ради Камянка-Бузького району Львівської області та зареєстрований в реєстрі за № 33.
20 травня 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок смерті все своє майно: житловий будинок № 2 та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2543 га, які знаходяться на АДРЕСА_2 , що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право, заповіла ОСОБА_1 . Заповіт посвідчений секретарем Прибужанівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області та зареєстрований в реєстрі за № 19.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
14 червня 2016 року ОСОБА_2 звернувся доприватного нотаріуса Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л. А. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. 
16 червня 2016 року щодо майна померлої   ОСОБА_3 заведена спадкова справа               № 46/2016. 
28 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Кам`янка-Бузького  районного  нотаріального  округу  Робак Л. А. із заявою  про  прийняття
спадщини після смерті матері.
Згідно з копією свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 04 травня 1998 року Приватизаційним бюро Добротвірської ТЕС, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .  
Будинковолодіння на АДРЕСА_2 належало ОСОБА_3 (копія свідоцтва про право власності на будівлі від 09 лютого 1998 року). 
ОСОБА_3 до дня смерті проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .
28 березня 2017 року   ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Робак Л. А. із заявою, в якій повідомив, що на 1/2 частину спірної квартири, яка зазначена в іншому заповіті на ім`я його брата ОСОБА_2 , він не претендує та не проти видачі його братові свідоцтва про право на спадщину на цю частину квартири, до суду за оспорюванням цього факту звертатися не буде.
28 березня 2017 року приватний нотаріус видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,4 кв. м, яка складається             з двох житлових кімнат площею 30,0 кв. м, кухні, коридору, ванної кімнати, туалету, комірки, лоджії.  
11 травня 2017 року приватний нотаріус видав ОСОБА_1 три свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на: житловий будинок (А-1) № 2 на               АДРЕСА_2 , загальною площею 67,1 кв. м; земельну ділянку площею 0,2500 га та земельну ділянку площею 0,2543 га, що знаходяться за цією ж адресою.
Свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона працювала секретарем Прибужанівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області та посвідчувала заповіт, складений ОСОБА_3 20 травня 2016 року на користь свого сина ОСОБА_1 . ОСОБА_3 заповіла своєму синові ОСОБА_1 майно, яке знаходилось в с. Руда Кам`янка-Бузького району Львівської області, а саме: житловий будинок та дві земельні ділянки. Однак при написанні заповіту вона як секретар сільської ради  використала типовий бланк, тому фраза «на все майно» вказана помилково. Вона стверджує, що ОСОБА_3 , складаючи заповіт, заповідала ОСОБА_1 майно, яке знаходилося в с. Руда Кам`янка -Бузького району Львівської області.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні дала показання про те, що померла ОСОБА_3 була її тіткою. Перед смертю вона тяжко хворіла та попросила завезти її в с. Старий Добротвір, де вона в приміщенні сільської ради склала заповіт. Крім цього через декілька днів вона також возила померлу тітку в Прибужанівську сільську раду де вона писала ще один заповіт. ОСОБА_3 уважала, що вона повинна була писати заповіт за місцем знаходження майна,  тому складала два заповіти. До смерті з тіткою проживав її син ОСОБА_2 , при цьому тітка однаково любила двох своїх синів.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дала показання про те, що вона є рідною сестрою померлої ОСОБА_3 ,    ОСОБА_1 отримав у спадок від матері хату, яку продав, а тепер претендує на майно брата, ОСОБА_2 .
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд                         у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що немає передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
 
3. Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
 
У частинах другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
 
Згідно з частинами другою - шостою статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто.
 
Аналіз частин другої та третьої статті 1254 ЦК України дозволяє констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що: по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту; по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт частково суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.
 
Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями.
 
Суди встановили, що мати сторін за життя склала два заповіти на користь кожного із синів, в яких визначила, кому і яке конкретно майно вона заповідає.
 
Так, першим  заповітом  від 16 травня 2016 року ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_2 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 , а другим заповітом від 20 травня 2016 року заповіла ОСОБА_1 житловий будинок № 2 та земельні ділянки площею 0,2500 га і 0,2543 га на АДРЕСА_2 . 
 
28 березня 2017 року ОСОБА_1 повідомив приватного нотаріуса Робак Л. А., що на 1/2 частину спірної квартири, яку мати заповіла його братові ОСОБА_2 , він не претендує та не проти видачі брату свідоцтва про право на спадщину на цю частину квартири, до суду за оспорюванням цього факту звертатися не буде.
 
Встановивши, що мати сторін заповіла синам конкретно визначене в заповітах майно, що підтвердив і ОСОБА_1 у своїй заяві, поданій приватному нотаріусу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати, що другий заповіт скасував попередній заповіт, а тому немає і підстав для задоволення решти позовних вимог ОСОБА_1 .  
 
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів, адже ОСОБА_5 складаючи 20 травня 2016 року заповіт, конкретизувала, яке саме майно вона заповідає своєму сину ОСОБА_1 , тому немає підстави вважати, що заповіт від 20 травня 2016 року скасував заповіт від 16 травня 2016 року. 
 
Висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які суди застосували правильно, та не суперечать висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 та в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 369/3186/17. 
 
Доводи касаційної скарги висновків судів в оскаржуваній частині не спростовують, фактично зводяться до незгоди з ними та тлумачення норм матеріального права і висновків Верховного Суду на власний розсуд. 
 
Верховний Суд не має повноважень здійснювати переоцінку обставин, з яких виходив суд при вирішенні спору, оскільки повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (стаття 400 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає  касаційну  скаргу  без  задоволення,  а  судові  рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                       і процесуального права.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне  рішення судів першої
та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині залишити без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 квітня                2019 року, додаткове рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
 
В. С. Жданова
 
А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            В. М. Коротун