П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/12980/20	
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицький О.І.
суддів: Семенюка Г.В.,  Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду   від 12 січня 2021 року по справі № 420/12980/20 за позовом ОСОБА_1 до   військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірними дій,

                              В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив:
– визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати їй – ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 25.04.2016 по 21.11.2018 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй індексацію грошового забезпечення у період з 25.04.2016 по 21.11.2018 року;
– визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати їй – ОСОБА_1   грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018 роки та зобов`язати нарахувати та виплатити їй – ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018 роки;
– стягнути з відповідача на його користь 10 000 грн завданої моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що вона проходила військову службу в Збройних Силах України у в/ч НОМЕР_1 з 25.04.2016 та звільнена зі служби з виключенням зі списків особового складу наказом від 21.11.2018. У період з 14.03.2017 року по 14.04.2017 приймала участь в антитерористичній операції та з 29.04.2017 набула статус учасниці бойових дій. У період проходження служби їй за період з 25.04.2016 року по 21.11.2018 не нарахована та не виплачена індексація грошового забезпечення.
Крім того, їй не виплачена грошова компенсація за невикористану у 2017-2018 році додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».
24.06.2020 року вона звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення та виплати компенсації за невикористану відпуску, проте отримала відповідь від 26.09.2020 про відмову у задоволенні заяви.
Позивач вважаючи дії відповідача протиправними, такими, що порушують її права та вимоги Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ (далі за текстом - Закон №1282-ХІІ) та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з якими грошове забезпечення підлягає індексації, а також компенсації підлягають невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Просила задовольнити позов. 
Позивач також вказує, що відмовою відповідача у задоволенні її заяви їй завдана моральна шкода, оскільки спричинено душевний біль, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривалу невизначеність, яка викликає у неї психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, інші негативні наслідки.
Відповідачем отримана ухвала суду від 30.11.2020 року 16.12.2020, у встановлений в ухвалі суду строк відзив на позов до суду не наданий.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 12 січня 2021 року позов ОСОБА_1 частково задовольнив.
Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 25.04.2016 по 21.11.2018.
Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1   індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 у період з 25.04.2016 по 21.11.2018.
Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 за період з 28.04.2017 по 21.11.2018.
Зобов`язав військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасниці бойових дій за період з 28.04.2017 по 21.11.2018. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, а саме не досконало проаналізовано доводи сторін та надані ними докази, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не врахував того, що шкода полягає у тому, що відмовою відповідача у задоволенні її заяви їй завдана моральна шкода, а саме спричинено душевний біль, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості,тривалу невизначеність, яка викликає у неї психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, інші негативні наслідки;
- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходила військову службу, зокрема, у в/ч НОМЕР_1 .
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 25.04.2016 №80 матроса ОСОБА_1 , курсанта в/ч НОМЕР_2 призначену наказом командувача ВМС ЗСУ від 22.04.2016 року на посаду комірника складів взводу матеріального забезпечення роти забезпечення в/ч НОМЕР_1 з 25.04.2016 року, яка прибула з в/ч НОМЕР_3 м. Миколаїв, з 25.04.2016 року зараховано до списків особового складу   в/ч НОМЕР_1 (а.с.15). 
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 21.11.2018 №232 матроса ОСОБА_1 , оператора - радіотелефоніста у запас за пп. «г» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок   і військову службу» (через таки сімейні обставини або інші поважні причини), вважати такою, що справи та посаду 21.11.2018 року здала та вибула для зарахування на військовий облік до Суворовського РВК м. Одеса (а.с.17). 
Згідно з довідкою від 17.05.2017 ОСОБА_1 у період з 14.03.2017 по 14.04.2017 безпосередньо брала участь в антитерористичній операції (м. Маріуполь Донецької області). 26.04.2017 позивачці видано посвідчення учасника бойових дій (а.с.14).
Позивач вважаючи, що не у повному обсязі нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за вказаний період служби, а також не виплачена компенсація за додаткову відпустку як учасниці бойових дій звернулась до відповідача із заявою та отримала відповідь від 26.09.2020 про відсутність підстав для задоволення заяви (а.с.18-19).
Вважаючи порушеними свої права, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив із того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що відмовою відповідача у задоволенні її заяви їй завдана моральна шкода, а саме спричинено душевний біль, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості,тривалу невизначеність, яка викликає у неї психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, інші негативні наслідки.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За положеннями частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).
З урахуванням положень статті 308 КАС України, рішення суду в частині  задоволення позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки позивачем не оскаржено та відповідних доводів в цій частині не містить, а оскаржується тільки в частині стягнення моральної шкоди.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Так, апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн .
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та  моральної шкоди, завданої  незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно  з  статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування  моральної шкоди, завданої  внаслідок порушення її прав; моральна  шкода  полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку  з  каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку  з  протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування  моральної шкоди  визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення  його  можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала  моральної шкоди,  якщо вина є підставою для відшкодування, а також  з  урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна  шкода,  завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна  шкода  відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо  шкоди  завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо  шкоди  завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Моральна  шкода  може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності,    престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку  з  ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку  з  незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків  з  оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом  з  тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування  моральної  (немайнової)  шкоди  суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та  з  урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у  його  життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Загальні підходи до відшкодування  моральної шкоди, завданої  органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування  шкоди,  зокрема й  моральної,  за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна  шкода  полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею  з  боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну  шкоду.  Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування  моральної шкоди, завданої  органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність)  відповідача  негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Отже, під моральною  шкодою  слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна  шкода  може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку  з  ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку  з  незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків  з  оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У позовній заяві про відшкодування  моральної шкоди  має бути зазначено, в чому полягає ця  шкода,  яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві,  з  яких міркувань він виходив, визначаючи розмір  шкоди,  та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування  моральної  (немайнової)  шкоди  підлягають: наявність такої  шкоди,  протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між  шкодою  і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому  шкоду  та  з  чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Крім того, ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю.  З  цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Так, згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1)письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до ст.ст. 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений  статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
Так, у справах про відшкодування  моральної шкоди  обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої  шкоди.
Доказами, які дозволять суду встановити наявність  моральної шкоди,  її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки  з  медичних установ, виписки  з  історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
При цьому, сам лише факт порушення прав позивача, за умови , що судом  першої інстанції  поновлено  права позивача шляхом зобов`язання  відповідача  нарахувати та виплатити ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 у період з 25.04.2016 по 21.11.2018 та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасниці бойових дій за період з 28.04.2017 по 21.11.2018,  які теж мають компенсаторний характер, не може слугувати достатньою підставою для стягнення  моральної шкоди,  оскільки моральна  шкода  має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Так, судом першої інстанції встановлено протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 25.04.2016 по 21.11.2018.
Проте, суд першої інстанції дійшов правильного висновку,  що оскільки позивач була звільнена 21.11.2018 та не зверталась до відповідача та не вела з ним будь-якої переписки щодо виплати їй індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, не зверталась відповідно позивач до суду, а в позові позивач зазначає, що вона 23.06.2020 (більш ніж через півтора року після звільнення зі служби) отримала юридичну консультацію про право на індексацію грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій після чого звернулась до відповідача, а отримавши відповідь від 26.09.2020, звернулась 24.11.2020 до суду, а тому відсутня тривала невизначеність у спірних правовідносинах та відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнути з відповідача на його користь 10 000 грн завданої моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги 

В обґрунтування своїх вимог апелянт в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі, зазначає, що така шкода полягає у тому, що відмовою відповідача у задоволенні її заяви їй завдана моральна шкода, а саме спричинено душевний біль, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості,тривалу невизначеність, яка викликає у неї психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, інші негативні наслідки.
Колегія суддів акцентує на тому, що для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.
У своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо.
Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність,  вагомості  наслідків.
Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Проте, із встановлених по справі обставин вбачається, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не розкрив суті негативного впливу протиправної бездіяльності відповідача на його душевний та психічний стан, та інших втрат немайнового характеру.
Колегія суддів вважає, що позивач не довів обґрунтованість моральної шкоди, оскільки вербальні покликання на те, що протиправна бездіяльність відповідача викликали у нього негативні  зміни в житті не підтверджуються жодним доказом. Позивач також не вказав жодних критеріїв, які він враховував при визначенні причинно-наслідкового взаємозв`язку наслідків, що настали з бездіяльністю відповідача та не вказав конкретних обставин, які мають значення для вирішення питання щодо обґрунтованості заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди.
Враховуючи те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,–

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду  від 12 січня 2021 року по справі № 420/12980/20 - без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.          

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Федусик А.Г.    Семенюк Г.В.