Номер провадження: 22-ц/813/4053/21 
Номер справи місцевого суду: 521/20818/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.06.2021                                                                                        м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,                
учасники справи: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-Кредитний Супермаркет»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2020 року у складі судді Сегеди О.М., 
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту у розмірі 173 315,98 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що 17.08.2016 між сторонами був укладений договір про надання кредиту №1026807, згідно умов якого відповідач отримала від позивача строковий кредит у розмірі 100000,00 грн. для власних потреб у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, зі сплатою 28% річних. За умовами п. 2.5 вказаного кредитного договору позичальник за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту. У додатку №1 до вказаного кредитного договору визначена загальна сума щомісячного платежу за розрахунковий період, яка становить 9489,00 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором, станом на 05 листопада 2019 року за останньою утворилась заборгованість у розмірі 173315,98 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 49694,32 грн., заборгованості по відсотках – 26617,72 грн., заборгованості по комісії – 75576,67 грн., заборгованості за штрафними санкціями – 2500,00 грн., заборгованості по рахунку інфляції – 13682,05 грн., заборгованості за 3% річних – 5245,22 грн.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-Кредитний Супермаркет» заборгованість за договором про надання кредиту №1026807 від 17 серпня 2016 року в сумі 75405, 83 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 49694,32 грн.; заборгованість по відсотках – 10759,65 грн.; 3 % річних – 4017,58 грн.; інфляційні втрати – 10934,28 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд задовольняючи частково позов не звернув увагу на те, що надані позивачем розрахунки на момент звернення до суду з позовом від відповідача вже було утримано комісію за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 81090 грн., що визначена у п. 2.5 кредитного договору. Отже, задовольняючи позов про стягнення заборгованості у сумі 75405,83 грн. суд першої інстанції мав би врахувати незаконне утримання позивачем з відповідача комісії про обслуговування кредитної заборгованості у сумі 81090,00 грн, що вже була сплачена. Вiдповiдно до положень абзацу 2 частини 4 статтi 11 Закону України "Про захист прав споживачiв", у редакції, що дiяла на момент виникнення спiрних правовiдносин, кредитодавцю заборонялося встановлювати, i зараз також забороняється, у договорi про надання споживчого кредиту будь-якi збори, вiдсотки, комісї, платежi тощо за дії, якi не є послугою у визначеннi цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здiйснення будь-яких платежiв за дiї, якi не є послугою у визначеннi цього Закону, є нiкчемною. Згiдно ч.2. ст.215 ЦК України недiйсним є правочин, якщо його недiйснiсть встановлена законом (нiкчемний правочин). У разi наявностi ознак нiкчемностi визнання такого правочину недiйсним судом не вимагається, то стягнення 4 % вiд сум и боргу за обслуговування кредитнот заборгованостi з вiдповiдача є незаконним.Волевиявлення учасника правочину має бути вiльним i вiдповiдати його внутрішній волi. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслiдкiв, що обумовленi ним. Детальний опис послуги «обслуговування кредитної заборгованостi» кредитний договiр по справi не мiстить, порядок та умови надання послуги також вiдсутнi, отже надання такої послуги вiдповiдача не мала ознаки реальностi її надання пiсля пiдписання договору. На думку апелянта, фактичними обставинами, що доведені належними доказами є те, що вiдповiдач взяв кредитнi кошти у позивача у сумi 98000,00 грн. (пiдтверджено позивачем платiжним дорученням №400 вiд 18.08.2016), а повернув 170 428,00 грн., з яких 81090 грн., незаконно утримана послуга обслуговування кредитної заборгованості. Отже, будь-яка заборгованість відповідача перед позивачем станом на звернення позивача до суду відсутня, що підтверджуються письмовими показами по справi наданими та не спростованими сторонами.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Матеріали справи свідчать, що 17 серпня 2016 року між ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №1026807, згідно з умовами якого остання отримала строковий кредит у розмірі 100 000,00 грн. для власних потреб у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, зі сплатою 28% річних, дата остаточного повернення кредиту до 15 серпня 2018 року.
Як встановлено в п. 1.4 договору, платежі з повернення кредиту здійснюються згідно Додатку N1, який є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно з п. 2.5 договору проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем на залишок заборгованості за позикою та погашаються при надходженні коштів на рахунок кредитодавця. Нарахування процентів здійснюється кредитодавцем щодня методом "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, за фактичний термін користування кредитом. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день повернення кредиту. За обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, зазначену у п.п.1.1 цього договору. Встановлена договором комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у вищевказаному розмірі в період встановлений у Додатку №1 до цього договору, починаючи з 01.09.2016, а уразі повторного дострокового повернення кредиту-за фактичний період користування. 
Відповідно до п. 2.6 договору сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно ануїтетними платежами у розмірі та в період, встановленими у Додатку N 1 до цього договору, з 01 по 15 число місяця наступного за звітним, починаючи з 01.08.2016 року, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.
Згідно з п. 2.7 договору за надання кредиту позичальник сплачує комісію 2 % від суми кредиту, встановленої п. 1.1 даного договору. Зазначена комісія сплачується позичальником одноразово у день видачі кредиту, за рахунок кредитних коштів (тіло кредиту) шляхом перерахування за вказаними позичальником реквізитами суми кредиту за мінусом утриманої кредитодавцем комісії.
Пунктом 4.9 договору встановлено, що позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів за договором сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 200,00 грн. за перший прострочений платіж та 500,00 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж.
Додаток N 1 до Договору про надання кредиту N1026807 від 17.08.2016, підписаний сторонами (кредитодавцем та позичальником), містить інформацію щодо умов кредиту, супутніх витрат, графіку платежів.
17.08.2016 відповідачем було оформлено, підписано заяву, яка є Додатком N2 до Договору N 1026807 про надання кредиту від 17.08.2016, в якій вона просила перерахувати належну їй суму кредиту після утримання комісії згідно п. п. 2.7 Договору N 1026807 про надання кредиту від 17.08.2016 у розмірі 98000 грн. за зазначеними у заяві реквізитами. Додатком N 3 до Договору N 1026807 про надання кредиту від 17.08.2016 встановлено реквізити для перерахування коштів на поточний рахунок кредитодавця для погашення кредиту, процентів та сплати інших платежів.
Згідно платіжного доручення №400 від 18 серпня 2016 року ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» перерахувало на картковий рахунок відповідача позику у розмірі 98 000,00 грн., з вирахуванням комісії згідно з п. 2.7 вказаного кредитного договору.
Пунктом 1.2. кредитного договору сторони погодили, що дата перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у додатку N2, є датою укладання цього договору. 
Вказаний договір був підписаний сторонами, є чинним, у встановленому Законом порядку недійсним не визнався.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 05 листопада 2019 року заборгованість відповідача за кредитом становить загальну суму 173315,98 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 49694,32 грн., заборгованості по відсотках – 26617,72 грн., заборгованості по комісії – 75576,67 грн., заборгованості за штрафними санкціями – 2500,00 грн., заборгованості по рахунку інфляції – 13682,05 грн., заборгованості за 3% річних – 5245,22 грн. 
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
За змістом ч. 1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 694,32 грн.
Згідно п. 1.3 договору про надання кредиту №1026807 від 17 серпня 2016 року, укладеного між позивачем та відповідачкою, датою остаточного повернення кредиту є 15 серпня 2018 року, у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку щодо неправомірності нарахування відповідачу відсотків за користування кредитом за період з 16 серпня 2018 року та по 05 листопада 2019 року, так як після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Разом з тим, оскільки відповідач прострочила свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів, отриманих на підставі вказаного кредитного договору, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних, у зв`язку з чим стягненню підлягає також заборгованість по відсотках за період з 17 серпня 2016 по 15 серпня 2018 року у розмірі 10759,65 грн.; 3 % річних за період з 16 серпня 2018 року по 05 листопада 2019 року у розмірі 4017,58 грн.; інфляційні втрати за період з 16 серпня 2018 року по 05 листопада 2019 року у розмірі 10934,28 грн. 
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії в розмірі 75 576,67 грн. апеляційний суд зазначає наступне.
За обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4 % від суми кредиту, зазначену у п. 1.1 цього договору. Встановлена договором комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у вищевказаному розмірі в період, встановлений у Додатку N 1 до цього договору, починаючи з 01.09.2016, а у разі повного дострокового повернення кредиту - за фактичний період користування.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі N 183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Згідно із Законом України "Про захист прав споживачів" послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі N 6-2071цс16.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по комісії в сумі 75 576,67 грн.
Доводи апелянта про те, що ним повернуто 170 428,00 грн., з яких 81 090 грн., незаконно утримана послуга обслуговування кредитної заборгованості, а тому заборгованість у нього перед позивачем станом на звернення позивача до суду відсутня, на правомірність висновку щодо часткового задоволення позовних вимог не впливає, оскільки суд розглянув вимоги в межах заявлених вимог позивача, а наявність факту зайво сплачених коштів не позбавляє відповідача права звернення до суду з відповідним позовом.
Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384  ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: 

Судді: