Номер провадження: 22-ц/813/4858/21 
Номер справи місцевого суду: 522/9134/19
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова Олександра Ігорівна, ОСОБА_3 про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року, ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова Олександра Ігорівна, ОСОБА_3 про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна та з урахуванням уточненого позову від 22.10.2019 року просила суд: стягнути з відповідача на користь позивача дохід у розмірі 822556,68 грн. від продажу квартири АДРЕСА_1 та 2 313 362 грн. вартості майна позивачки, що знаходились у квартирі та присвоєні відповідачем.
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 04.03.2016 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 зайняла у відповідача грошові кошти в сумі 441 450 грн., із зобов`язанням повернути їх в строк не пізніше 04 вересня 2016 року. Однак позивачка у своїй позовній заяві стверджує, що фактично гроші вона не отримала. Також позивачка зазначила, що дізналась, що цього ж дня 04.03.2016 року за відповідачем було зареєстровано право власності на її квартиру, цією ж датою укладено іпотечний договір, а 13.04.2017 року квартира АДРЕСА_1 , що перебувала у приватній власності у позивачки, була передана відповідачем у власність ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 вважає, що за продаж квартири відповідачем безпідставно отримано 822556,68 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 13.04.2017 року, а тому ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова Олександра Ігорівна (адреса місцезнаходження: м. Одеса, вул. Успенська, буд. 27, неж. прим. 524), ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна – відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 у повному обсязі.
В судове засідання, призначене на 20.05.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
В матеріалах справи наявна заява від ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності та відсутності її представника.
Також 19.05.2021 року на електронну адресу апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – ОСОБА_4 про розгляд справи за їх відсутності. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 04 березня 2016 року між ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Буроковою О.І., під реєстраційним №158, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надає позичальникові ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 441450,00 гривень, що в еквіваленті становить 16350,00 доларів США до 04 вересня 2016 року, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором (а.с.9-11).
Згідно п. 1 цього Договору позики грошей від 04.03.2016 року представник позикодавця передав, а позичальник прийняла у приватну власність грошову суму у розмірі 441 450 (чотириста сорок одну тисячу чотириста п`ятдесят) гривень 00 копійок, що в еквіваленті, за домовленістю сторін, становить 16 350 (шістнадцять тисяч триста п`ятдесят) доларів США. Позичальник зобов`язалася повернути Позикодавцю в строк та на умовах, передбачених Договором, позику у вищезазначеному розмірі.
Згідно з п. 20 Договору позики грошей від 04.03.2016 року, цей Договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі грошей та нотаріального посвідчення цього Договору та діє до повного виконання зобов`язань за цим Договором.
Також встановлено, що підписуючи особисто договір позики грошей від 04.03.2016 року, позивачка тим самим підтвердила, що грошові кошти отримані нею в повному обсязі.
Крім того, 04 березня 2016 року між ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., під реєстраційним №159, відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_1 передає в іпотеку ОСОБА_2 нерухоме майно квартиру під АДРЕСА_5 , загальною площею 62,4кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві власності (а.с.13-21).
З п. 2.3 Іпотечного договору вбачається, що ТОВ «СХІД-П ЕКСПЕРТ» був зроблений звіт про оцінку квартири.
13 квітня 2017 року між ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_3 з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., під реєстраційним №449, відповідно до умов якого ОСОБА_3 купив квартиру під АДРЕСА_5 за 822556,68 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спір між сторонами виник з приводу відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, а тому між сторонами наявні зобов`язальні правовідносини, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, а тому виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. Суд зазначив, що в такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Стосовно вимог позивачки щодо стягнення з ОСОБА_2 вартості майна позивачки у розмірі 2 313 362 гривні, що залишились у квартирі з його вини, суд першої інстанції дійшов до висновку про їх необгрунтованість, оскільки позивачка не надала ніяких належних та допустимих доказів того, що у квартирі під АДРЕСА_5 після її продажу ОСОБА_2 , знаходилось будь-яке майно ОСОБА_1 .
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ст.ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 2 ст. 1046 ЦК України пердбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 2 та 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз положень статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права тобто не є унормованими.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
За положеннями ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13 та в постанові від 03.06.2015 року у справі № 6-100цс15.
Згідно правового висновку Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122 цс 14, стаття 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що обгрунтовано на підставі висновків ВСУ (у справі № 6-88цс13 правовий висновок від 2 жовтня 2013 року) звернулась з позовною заявою в порядку статті 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне, що ст. 1212 ЦК України, застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, уразі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України.
Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув спірне майно, маючи для цього достатні правові підстави, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме відповідач отримав кошти від продажу квартири АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_1 , у зв`язку з укладенням договору позики грошей від 04 березня 2016 року між ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., під реєстраційним №158 та у зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу, на підставі укладеного 04 березня 2016 року між ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., під реєстраційним №159, відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 нерухоме майно квартиру під АДРЕСА_5 , загальною площею 62,4кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві власності.
Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.
Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 р. у справі N 6-2978цс15 , а також у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 р. у справі №3-11гс15 , від 25 березня 2015 р. у справі №3-5гс15 , від 22.01.2013 р. №5006/18/13/2012 від 24.09.2014 р. у справі №6-122цс14.
На підставі вищевказаного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам справи та наявним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування ст. 1212 ЦК України.
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається також на те, що в результаті протиправних дій відповідач заволодів особистими речами позивачки відповідно до переліку та вартості наданого суду разом з уточненою позовною заявою та поясненням членів сім`ї, що перебували на час виселення у квартирі. Зазначений перелік та оцінка майна позивача була надана правоохоронним органам та суду для вирішення питання про стягнення заявленої суми. Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення не дослідив фактичні обставини справи, а саме не дослідив докази надані позивачем щодо зміни кваліфікації кримінального провадження, якою підтверджуються зазначені позивачкою обставини та доводи. Не досліджено також письмові пояснення до суду осіб, що знаходились у приміщенні на час виселення та проживали з позивачкою.Зазначені порушення, на думку ОСОБА_1 призвели до невірного встановлення фактичних обставин справи та постановлення незаконного рішення.
Апеляційний суд приходить до висновку про необгрунтованість зазначених доводів, з огляду на таке.
Ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлений обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вбачається, що обов`язковими для суду, який розглядає справу є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили.
Таким чином, докази надані ОСОБА_1 , а саме заява до поліції з описом майна, яке на думку апелянта було привласнено відповідачем після продажу квартири, пояснення особи, що були наданні правоохоронним органам, пояснення апелянта, що були наданні правоохоронним органам, звернення апелянта до правоохоронних органів, витяг з ЄДРДР про кваліфікацію злочину, являються підставою для відкриття кримінального провадження та проведення розслідування по кримінальному провадженню, але не є належними та допустимими доказами по даній справі в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України.

.
Крім того апеляційний суд зазначає, що для встановлення всіх обставин справи, судом першої інстанції було вірно взято до уваги, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала на розгляді цивільна справа за позовною заявою позивача про визнання недійсним правочину про перехід права власності від 13.04.2017 р. та визнання права власності, відповідно до якої позивач визнала факт отримання грошових коштів за Договором позики грошей та стверджувала про їх повернення відповідачу у повному обсязі. Також, судом взято до уваги той факт, що отримання позивачем грошових коштів та їх не повернення позивачка визнала під час розгляду цивільної справи №521/4743/17 за її позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання договору іпотеки недійсним, за результатом розгляду якої було 14.12.2017 року ухвалено Малиновським районним судом рішення про відмову в задоволенні вимог.Зазначене рішення не оскаржувалось позивачем і набрало чинності 25.12.2017 року.
З огляду на вищевказане, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно дослідив матеріали справи, а апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували правильних висновків суду першої інстанції.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова Олександра Ігорівна, ОСОБА_3 про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 31.05.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда