Справа № 307/430/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України
       25 травня 2021 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.
               суддів: Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.
       за участю секретаря: Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року у складі судді Гримут В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , треті особи Тересвянська селищна рада, Тячівська державна нотаріальна контора про встановлення факту не укладення договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки та визнання договору дарування недійсним,-
в с т а н о в и в:
У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом. 
Позов мотивовано тим, що рішеннями виконкому Тересвянської селищної ради № 87 від 26.08.1969 р. та № 159 від 06.12.1974 р. їй і ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку та продовжено строк дії цього рішення. Протягом 1970-1976 року вони побудували за особисті кошти житловий будинок площею 210.2 м.кв., житловою – 110 м.кв. У 1976 році вказаний житловий будинок фактично був введений в експлуатацію, але вони не мали ніяких документів та не зареєстрували право власності. Вона та ОСОБА_3 передали будинок у користування ОСОБА_2 , з якою вони домовилися про продаж будинку. Через те, що відповідачка не передала їм кошти за будинок, вони відмовлялися виготовити правовстановлюючі документи на будинок та укладати з нею відповідний договір. У липні 2013 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 звернулася до Тересвянської селищної ради, із завою про надання дозволу на збір погоджувальних документів на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у власність для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .  Однак, їй було відмовлено і тоді вона – відповідачка - надала у селищну раду копію договору дарування незавершеного будівництва будинку АДРЕСА_1 . За договором дарування від 22.06.1976 р. ОСОБА_2 отримала у дар житловий будинок готовністю 85 %, площею 55.2 м.кв., з п`ятьма житловими кімнатами. Вищевказаний договір вона не підписувала й це підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 1440 від 04.05.2014 р.
  Рішенням Тячівського районного суду 18.06.2014 р. договір дарування № 2462 від 22.06.1976 р., за яким ОСОБА_2 набула право власності на будинок АДРЕСА_1 , визнано недійсним. Під час розгляду справи відповідачка надала суду договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності від 17.06.1976 р., укладеного між виконавчим комітетом Тересвянської селищної ради народних депутатів в особі голови виконкому та забудовниками - ОСОБА_3 , та ОСОБА_3 на право безстрокового користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 . Почеркознавчою експертизою було встановлено, що підпис на вказаному договорі їй не належить. Окрім того, не підписаний нею як забудовником, договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності від 17.06.1976 р. є недійсним через недотримання під час його укладення вимог чинного на той час законодавства. На невідповідність договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності від 17.06.1976 р., як штучно створеної підстави для укладення оспореного договору дарування, вказують і фактичні обставини: на початку 1976 року будівництво будинку було завершене, але не введене в експлуатацію, що спростовує положення договору дарування про незавершеність будови; фактична забудова здійснена загальною площею 210 м.кв., в тому числі житлова - 110 м.кв., вже на час посвідчення договору відчуження наявні були у будинку 5 житлових кімнат; у договорі про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку надавалося право на забудову будинку з трьома кімнатами житловою площею 55.2 м.кв.; у оспореному договорі дарування теж зазначено про дарування будинку з трьох кімнат, житловою площею 55.2 м.кв., що не відповідає фактичній забудові будинку, що складається з п`яти кімнат загальною площею 210 м.кв., в т.ч. житловою – 110 м.кв., і відповідно було грубим порушенням вимог ст. 105 ЦК УРСР, і якщо оцінювати будівництво виходячи з умов договору відчуження, то таке будівництво здійснено з грубим порушення проекту і є самочинним, а щодо самочинного будівництва нотаріус не вправі був оформляти будь-який правочин. 
З врахуванням наведеного позивач просила встановити факт не укладення договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності від 17.06.1976 р. та визнати недійсним договір дарування незавершеного будівництва будинку АДРЕСА_1 , від 22.06.1976 р. 
Рішенням Тячівського районного суду від 13 червня 2018 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, суд не врахував і не дав належної правової оцінки обставинам, які наведені нею в обґрунтування заявлених вимог, та безпідставно відмовив у заявленому позові.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 , як правонаступника померлого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Сторони в судове засідання в черговий раз не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.
З приводу їх неявки слід зазначити наступне.
Згідно з ч.3 п.п.10,11 ст.ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Виходячи з наведеного, враховуючи, що судом першої інстанції провадження у даній справі було відкрито 13.02.2017 року, апеляційне провадження у даній справі відкрито 23.07.2018 року, розгляд справи в суді апеляційної інстанції неодноразово відкладався через неявку сторін та їх представників, апеляційний суд дійшов висновку про розгляд справи, на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України, у відсутності вище вказаних осіб.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відмовляючи в заявленому позові, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та необґрунтованості. 
З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.
Матеріалами справи встановлено, що рішенням № 87 від 6.08.1969 р. ОСОБА_3 , та ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку, площею 0.07 га., по АДРЕСА_1 , під будівництво житлового одноквартирного двохповерхового будинку (а. с. 19, 20).
             Актом інженера Тячівського техбюро по справам будівництва і архітектури Мазюкевич П.М. стверджено, що ним відповідно до рішення № 87 від 06.08.1969 р. проведено виділення садибної ділянки під індивідуальне житлове будівництво забудовникам ОСОБА_3 та ОСОБА_3 
26.11.1969 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_3 виготовили технічну документацію на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 17).
17.06.1976 р. між виконкомом Тересвянської селищної ради депутатів трудящих АДРЕСА_2 , з одного боку, та забудовниками ОСОБА_3 і ОСОБА_3 з іншого боку, було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності, за яким забудовники на земельній ділянці АДРЕСА_1 , зобов`язуються побудувати двоповерховий житловий будинок, площею 55.2 м.кв., з трьома кімнатами. 
Будинок АДРЕСА_1 , був збудований подружжям ОСОБА_4 . 22.06.1976 р. даний будинок вони подарували відповідачці.
19.09.2013 р. позивачка звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування спірного будинку недійсним. Підставою визнання договору недійсним вказувала вчинення у договорі підпису від її імені іншою особою. 
Рішенням Тячівського районного суду 18.06.2014 р. договір дарування № 2462 від 22.06.1976 р., за яким ОСОБА_2 набула право власності на будинок АДРЕСА_1 , визнано недійсним. 
На це рішення позивач посилається в заявленому позові в обґрунтування своїх вимог та просить визнати договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності від 17.06.1976 р. не укладеним та визнати недійсним договір дарування незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 , від 22.06.1976 р., через недотримання при укладенні останнього статей 44, 46 та 48 ЦК УРСР, що було грубим порушенням вимог ст. 105 ЦК УРСР.         
Однак, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 липня 2016 року, рішення Тячівського районного суду 18.06.2014 р. скасовано, у задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору дарування будинку від 22.06.1976 року відмовлено. Постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 липня 2016 року залишено без змін. (а.с.176-178 т.1).
Таким чином судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що договір дарування будинку 22.06.1976 року, є чинним і дійсним, укладений у відповідності до вимог законодавства, що діяло на момент його укладення, та спростовано посилання позивача, що нею не укладався договір дарування і не відчужувався будинок ОСОБА_2 . 
У заявленому позові ОСОБА_3 просить визнати договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності від 17.06.1976 р. не укладеним та визнати недійсним договір дарування незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 , від 22.06.1976 р., через недотримання при укладенні останнього статей 44, 46 та 48 ЦК УРСР, що було грубим порушенням вимог ст. 105 ЦК УРСР.      
Відповідно до статей 41, 42, 44 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).  Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).  Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.  Повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР;  2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.  Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.  Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписатися, то за його дорученням угоду може підписати інший громадянин. Підпис останнього повинен бути засвідчений організацією, в якій працює або навчається громадянин, що укладає угоду, або житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні, або органом чи службовою особою, що вчиняють нотаріальні дії.
Частиною першою статті 45 ЦК УРСР передбачено, що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
         Згідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону,  в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.  По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі — відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Пунктом 66 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР затвердженої наказом N 45/5 від 31 жовтня 1975 р. роз`яснено, що угода про відчуження жилого будинку (частини будинку), будівництво якого не закінчено, посвідчується при наявності рішення виконавчого комітету районної, міської, селищної Ради депутатів трудящих про згоду на таке відчуження.  При посвідченні договору про відчуження жилого будинку (частини будинку), не закінченого будівництвом, державний нотаріус перевіряє ті ж обставини і вимагає ті ж документи, що й при відчуженні жилих будинків, закінчених будівництвом, крім довідки-характеристики бюро технічної інвентаризації. Відомості про вартість будівельних робіт і матеріалів, а також про процент готовності незакінченого будинку містяться в довідці комунального органу, яка обов`язково подається при посвідченні договору відчуження жилого будинку (частини будинку), не закінченого будівництвом.  В тексті такого договору окремим пунктом зазначається, що всі обов`язки, передбачені договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, складеним між відділом комунального господарства і відчужувачем, приймає на себе набувач жилого будинку, не закінченого будівництвом.  Примірник договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, який при посвідченні договору про відчуження жилого будинку (частини будинку), не закінченого будівництвом, подається як правовстановлюючий документ, приєднується до примірника договору відчуження, що видається набувачу незакінченого будинку.
Згідно пунктом 40 цієї ж Інструкції, договори про надання у безстрокове користування земельних ділянок для будівництва жилих будинків на праві особистої власності посвідчуються державними нотаріальними конторами за місцем відводу земельної ділянки.  При посвідченні договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для будівництва жилих будинків на праві особистої власності в містах і селищах міського типу державні нотаріуси перевіряють відповідність договору вимогам законодавства, яке регулює право громадян на будівництво жилих будинків.  Необхідно також перевірити, чи містить договір усі необхідні реквізити, передбачені Типовим договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, затвердженим наказом Міністра комунального господарства УРСР і Міністра юстиції УРСР від 2 квітня 1955 р. N 78/4.  При посвідченні вказаних договорів державні нотаріуси вимагають рішення виконавчого комітету обласної, міської, районної або селищної Ради депутатів трудящих про відведення земельної ділянки і по два примірники плану земельної ділянки та проекту забудови.  План земельної ділянки та проект забудови додаються до примірників договорів, що видаються сторонам. До примірника, який залишається в державній нотаріальній конторі, план земельної ділянки та проект забудови не додаються . 
Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, що не підписування позивачем договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності від 17.06.1976 р.не є достатньою підставою для визнання цього договору не укладеним, і вірно вказав, що договір укладався в інтересах її сім`ї, не встановлював для неї та її сім`ї ніяких обмежень, а обов`язки, покладені на неї були загальними, типовими при спорудженні будинку і в основному стосувалися дотримання будівельних норм, правил та стандартів.
Судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок, що з моменту укладення договору дарування не добудованого будинку від 22.06.1976 року, договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 17.06.1976 р. фактично перестав існувати як правовстановлюючий документ, оскільки правовстановлюючим документом став договір дарування будинку від 22.06.1976р. відповідно до п. 18 переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року.
Крім того, рішення суду від 18.06.2014 року, яким договір дарування будинку від 22.06.1976 р., визнано недійсним, і на яке посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог, скасовано та відмовлено позивачу у визнанні його недійсним. 
З врахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для визнання договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності від 17.06.1976 р таким, який не був укладений, та про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування незавершеного будівництва будинку від 22.06.1976 року, і обґрунтовано відмовив у заявленому позові.
Доводи апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на неправильному застосуванню норм матеріального і процесуального права та не спростовують вищенаведених висновків суду, а тому не заслуговують на увагу.
Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові. 
Рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тячівського районного суду від 13 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 04 червня 2021 року. 
Головуючий: 
Судді: