ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року 
м. Київ
справа №826/18249/15
адміністративне провадження №К/9901/37546/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Пасічник С.С., 

секретар судового засідання - Титенко М.П.,
за участю:
представників позивача - не з`явився,
представника відповідача - Павленка С.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2016 року (головуючий суддя Троян Н.М., судді: Бужак Н.П., Безименна Н.В.) у справі №826/18249/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стіларм» до Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС про визнання протиправними та скасування податкових  повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стіларм» (надалі позивач, товариство, підприємство, платник податків) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21 травня 2015 року №0003632208 та №0003642208.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю податкових повідомлень-рішень з підстав підтвердження господарських операцій належними первинними документами та податковими накладними. Позивач зазначає, що підприємством дотримано передбачені Податковим кодексом України умови для формування витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування та податкового кредиту. 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року  в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Суд відмовляючи у задоволені позову, виходив з непідтвердження господарських операцій позивача з його контрагентами.
За результатами апеляційного перегляду судового рішення першої інстанції, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2016 року апеляційну скаргу позивача задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2016 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 21 травня 2015 року №0003642208 та №0003632208.
Не погоджуючись із рішенням апеляційного суду, відповідач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2016 року та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року.
В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права. Вказує на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам справи, які, на думку відповідача, полягають у нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами, відсутності ресурсів та необхідних умов для досягнення результатів, управлінського та технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень та транспортних засобів. Вважає, що товар, який було реалізовано не вироблявся та не міг бути вироблений в обсязі, визначеному платником податків у документах.
Верховний Суд, переглянувши рішення попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з таких мотивів.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку підприємства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1 липня 2012 року по 31 грудня 2014 року, за результатами якої складено акт перевірки від 7 травня 2015 року №262/1-26-50-22-08/30264554 (надалі - акт перевірки).
Перевіркою встановлено порушення підприємством вимог пункту 44.1 статті 44, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого товариством занижено податок на прибуток за період, що перевірявся всього у сумі 7 795 522 грн.; вимог пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет всього у сумі 7 641 138 грн.;  пункту 239.2 статті 239 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податкове зобов`язання по збору за першу реєстрацію транспортного засобу на загальну суму 2001,02 грн. 
На підставі акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення- рішення від 21 травня 2015 року №0003632208, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 11693 283 грн, в тому числі за основним платежем в сумі 7795522 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 3897761 грн; №0003642208, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість підприємства у розмірі 11461707 грн, в тому числі за основним платежем в сумі 7641138 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 3820569 грн.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між позивачем та  Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжський коксохимремонт» укладено ряд договорів на поставку товарів (послуг) та монтаж. Виконання обумовлених договорами будівельних робіт протягом 2012-2013 років підтверджується довідками про вартість виконаних будівельних робіт, локальними кошторисами, актами приймання виконаних будівельних робіт, податковими накладними та банківськими виписками    про оплату виконаних робіт, які оформлені у відповідності до вимог частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  та пункту 2.4 Положення    про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. Наявні первинні документи в їх сукупності, в повному обсязі підтверджують реальність операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю  «Запоріжський коксохимремонт». 
Окремим недолікам у первинних документах надана оцінка судом апеляційної інстанції та Суд зазначає, що допущені порушення    при складанні деяких первинних документів, не є свідченням    відсутності господарських операцій на виконання договорів про поставку та монтаж укладених в 2012-2013 роках між позивачем та його контрагентом. 
Між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Модум» укладено договір поставки від 2 квітня 2014 року №ПС 02/04-14, за умовами якого останнє поставило комплектуючі вироби на загальну суму 986  624,03 грн, у тому числі сплатило податок на додану вартість у сумі 164  437,34 грн. Виконання умов договору підтверджується видатковими накладними, податковими накладними та товарно-транспортними накладними.
За договором поставки від 2 квітня 2014 року №01/02-14, укладеним між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Індекс - К», здійснювалась поставка  комплектуючих на загальну суму 307  357,21 грн, у тому числі    сплачено податок на додану вартість у розмірі 51  226,20 грн. Виконання умов договору підтверджується видатковими накладними, податковими накладними, товарно-транспортними накладними та банківськими виписками.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також з урахуванням меж касаційного перегляду справи, визначених  статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами статті 185 Податкового кодексу України  об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до  статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); ґ) з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, д) з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37  Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Згідно з підпунктом  14.1.181  пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу.
Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України  передбачено, що датою виникнення права  платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
За приписами 198.3 статті 198 Податкового кодексу України  податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до  статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом  193.1 статті 193  цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Пунктом  201.4  статті 201 Податкового кодексу України  передбачено, що податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.
Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України  податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання послуг (робіт) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.
За змістом підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України  витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.
За вимогами підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України  не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Таким чином, законодавцем визначено підстави, за яких платник податків має право на віднесення сплачених сум податку на додану вартість, у вартості товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту підприємства. До таких підстав віднесено: наявність господарської операції, наслідок якої є поставка товару (робіт, послуг), понесення витрат, у зв`язку з господарською діяльністю платника, сплата (нарахування) податку на додану вартість у вартості товарів (робіт, послуг), факт понесення витрат та сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними первинними документами.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року  №996-XIV (надалі - Закон №996-XIV).
Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону №996-XIV  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути  складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або  машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 (надалі - Положення №88) визначено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, платіжні доручення, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Враховуючи, що судом апеляційної інстанції встановлено підтвердження фактичного здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами належними первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, встановлення відповідного руху активів, Верховний Суд не може погодитись з доводами податкового органу про нереальність здійснення господарських операцій позивача з наведеними контрагентами.
Приймаючи до уваги встановлення судом апеляційної інстанції використання позивачем у власній господарській діяльності придбаних у постачальників товарно-матеріальних цінностей, руху активів, колегія суддів не приймає посилання скаржника на відсутність доказів використання товару у господарській діяльності та неправомірність формування витрат і податкового кредиту з податку на додану вартість за наведеними вище господарськими операціями. Зазначені доводи і доводи податкового органу про не підтвердження господарських операцій зустрічними перевірками контрагентів  досліджено судом апеляційної інстанції та надано їм відповідну оцінку. 
Правильність формування платником податків податкового кредиту вимагає наявності зв`язку витрат платника податків на придбання товарів (послуг) з його господарською діяльністю, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних товарів (послуг). За відсутності ж останнього відсутні підстави для зменшення бази оподаткування податком на прибуток і податком на додану вартість за рахунок витрат та податкового кредиту.
Дослідивши рух активів, наявність господарської мети при вчиненні позивачем угод з вищезазначеними контрагентами, судом апеляційної інстанції встановлено, що усі наявні у матеріалах справи документи дають змогу визначити, який саме товар придбавався, які роботи замовлялись, за якою ціною, між якими контрагентами, також встановлено підтвердження використання товарів у господарській діяльності позивача.
Враховуючи встановлені судами обставини, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, що укладені між позивачем та переліченими вище контрагентами правочини відповідають вимогам чинного законодавства України, своїми наслідками спричинили зміни у майновому стані учасників правочину, є економічно виправданими, факт виконання господарських зобов`язань сторін підтверджується первинними документами бухгалтерської та податкової звітності, які є належними та достатніми доказами того, що господарські операції фактично відбулися, а операції між позивачем та цими контрагентами враховані відповідно до їх дійсного економічного змісту, обумовлені розумними економічними причинами (цілями ділового характеру) та відповідають меті здійснення господарської діяльності.
Верховний Суд визнає, що доказів, які б свідчили про фіктивність контрагентів позивача або наявність вироків відносно них, які набрали законної сили, під час розгляду справи, контролюючим органом не надано.
Податковий орган доводами касаційної скарги не спростовує висновків суду апеляційної інстанції щодо правомірності відображення позивачем у податковому обліку  господарських операцій з наведеними вище контрагентами. 
Суд зазначає, що відповідачем касаційною скаргою не обґрунтовано, та без зазначення того, у чому полягає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.
Відповідач у касаційній скарзі просить про переоцінку, додаткову оцінку доказів стосовно реальності здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами, що знаходиться поза межами касаційного перегляду встановленими частиною другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відтак, доводи касаційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального права.
За правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення. 
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи викладене,    Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанцій  виконано     всі     вимоги     процесуального     законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для  справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішення суду не встановлено.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2016 року  у справі  №826/18249/15 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.П. Юрченко І.А. Васильєва   С.С. Пасічник