Справа № 308/13499/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       11 травня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – Джуги С.Д.
суддів – Кожух О.А., Куштана Б.П.
з участю секретаря: Микуляк Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2020 року у складі судді Малюка В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 ча до Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ) та Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ) про зняття арешту з майна,-
в с т а н о в и в :
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ) та Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ) про зняття арешту з майна. 
На обґрунтування позову зазначено, що 05.11.2019 року позивачем ОСОБА_1 було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №187531857. Згідно інформації, яка міститься в інформаційній довідці, на все належне Позивачу майно накладені обтяження (арешти), які перенесені з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Вказані обтяження внесені на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження MB ДВС Ужгородського МРУЮ від 18.01.2011 року (ВП №23719218), постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження РВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 12.03.2012 р. (ВП №31592232). 
Позивач вказує, що 21.11.2019 року ним була отримана відповідь Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за №75471/19, згідно якої на виконанні в Ужгородському MB ДВС перебувало виконавче провадження №23719218 по примусовому виконанню виконавчого листа №2п-336 від 24.12.2010 року, виданим Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованість в розмірі 85 2282,48 грн.
29.09.2011 року, відповідно до п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (стара редакція), виконавче провадження завершено та винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, на виконанні не перебуває виконавчий лист №2п-336 від 24.12.2010 року, виданий Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості в розмірі 852282,48 грн. та повторно на виконання до Ужгородського MB ДВС не надходив. Будь-яких інших виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 , стягувачем по яким виступав ПАТ «ВТБ Банк» за період з 18.01.2011 року не перебувало і станом на сьогодні не перебуває.
Крім того, 21.11.2019 року позивачем ОСОБА_1 була отримана відповідь Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 20.11.2019 р. за №8-31592232/19, згідно якої 12.03.2012 року на виконанні до Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області надійшов виконавчий лист №2п-336/10, виданий 24.12.2010 року Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості в розмірі 852282,48 грн. 12.03.2012 року було винесено постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження.
28.09.2012 року головним державним виконавцем, керуючись п.8 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року), винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з недостатністю коштів, що надійшли від реалізації майна боржника для задоволення вимог стягувана. Крім того, Ужгородським районним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області повідомлено про відсутність інших виконавчих проваджень відносно позивача, які перебували чи перебувають на виконанні у відділі за період з 01.01.2011 року по дату надання відповіді.
Також, згідно наданої відповідачами інформації, строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить 3 (три) роки. А тому виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню.
Враховуючи те, що виконавчі провадження за №231592232, №23719218 є завершеними, а чинність арештів на все належне позивачу нерухоме майно не припинена, про що свідчить наявність записів про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом, оскільки за відсутності будь-яких правових підстав для подальшого існування арештів, позивач позбавлений права на вільне володіння та розпорядження належним йому майном.
За вказаних, позивач просив зняти арешти з усього майна, належного ОСОБА_1 , які були накладені на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження Міського відділу ДВС Ужгородського МРУЮ від 18.01.2011 року, по виконавчому провадженню №23719218, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження РВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 12.03.2012 р., по виконавчому провадженню №31592232.
       Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2020 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги є аналогічними з викладеними обставинами в позові. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції керувався положеннями п.2 ч.4 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», яким передбачено, що підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є надходження на рахунок органів державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника ( у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника. Тобто, нормами Закону, які передбачають прямий обов`язок зняття арешту з майна саме відповідачами по справі. Натомість, позивач вважає, що суд першої інстанції повинен був керуватися ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в позові ставилось питання про зняття арешту з майна за відсутності подальших підстав для його існування, а саме, той інший випадок, за якого суд може вирішити питання про зняття арешту з майна. 

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Апелянт надіслав суду клопотання, в якому просив розглянути справу у його відсутності.
Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності. 
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Матеріалами справи встановлено, що згідно довідки Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 21.11.2019 року №75471/19, на виконанні в Ужгородському MB ДВС перебувало виконавче провадження №23719218 по примусовому виконанню виконавчого листа №2п-336 від 24.12.2010 року, виданим Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованість в розмірі 852282,48 грн. 29.09.2011 року, відповідно до п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (стара редакція), винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.
З довідки Ужгородського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 20.11.2019 року №8-31592232 слідує, що 12.03.2012 року на виконанні до Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області надійшов виконавчий лист №2п-336/10, виданий 24.12.2010 року Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості в розмірі 852282,48 грн. 12.03.2020 року головним державним виконавцем РВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_1 
22.08.2012 року головним державним виконавцем РВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 85 228,25 грн.
28.09.2012 року головним державним виконавцем, керуючись п.8 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року), винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з недостатністю коштів, що надійшли від реалізації майна боржника для задоволення вимог стягувана.
Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач указує на те, що оскільки виконавчі провадження за №231592232, №23719218 є завершеними, а чинність арештів на все належне позивачу нерухоме майно не припинена, що позбавляє його права користуватися та розпоряджатися налженим йому майном. 
       Згідно із ч.1ст.і 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
       Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, і обґрунтовує порушення своїх прав, за захистом яких він звернувся до суду, саме діями державних виконавців, а тому він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18) та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частини першої статті 59, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому, посилання позивача в позовній заяві на положення статті 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органами державної виконавчої служби.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Тобто, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи – боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження – оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.  
Позивач зазначає, що обтяження накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де він був боржником.
Таким чином, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до приписів ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового рішення про відмову у позові з вищенаведених підстав.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2020 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 ч до Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ) та Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ) про зняття арешту з майна відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 21 травня 2021 року. 
Головуючий: 
Судді: