ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«08» квітня 2021 року
м. Харків
справа № 645/4061/20
провадження № 22ц/818/2328/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Хорошевського О.М., (суддя-доповідач),
суддів - Бурлака І.В. Яцина В.Б. 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачка – ОСОБА_2 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2020 року, постановлене суддею Бондарєвою І.В., 
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовом про припинення стягнення аліментів.
Позовна заява мотивована тим, що з 2007 року позивач перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі народилися діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2016 році шлюб з відповідачкою був розірваний. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.07.2016 року з позивача присуджено стягнення аліментів на користь відповідачки на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття дітей. Після розірвання шлюбу відповідачка фактично стала проживати с дітьми окремо за адресою: АДРЕСА_1 . 

Позивач не втратив зв`язку з дітьми, спілкується з ними, піклується їх розвитком і здоров`ям. Крім сплати аліментів, надає додаткову матеріальну допомогу. Протягом тривалого часу син позивача ОСОБА_4 висловлював бажання переїхати на постійне проживання до батька, за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем проживання якого ходити до школи. Позивач підтримав бажання сина і підготував йому окрему кімнату у власній квартирі. Після досягнення сином, ОСОБА_4 , дванадцяти років, 20.05.2020 року він переїхав на постійне місце проживання до місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 .

На теперішній час неповнолітній ОСОБА_4 повністю перебуває на утриманні позивача, який виховує його самостійно, але зобов`язаний сплачувати аліменти на користь відповідачки на утримання сина. Відповідачка мешкає окремо, матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 не надає, участі у його вихованні не приймає.
Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 15 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду – змінити, ухвалити судове рішення, яким звільнития його від аліментів, присуджених з нього за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.07.2016 року на користь ОСОБА_6 , на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття дітей, починаючи з 20.05.2020 р. та стягнути з - ОСОБА_2 на його користь. аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 травня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував, що син мешкає разом із ним, з матір`ю стосунків не підтримує. Крім того, суд міг задовольнити його позовні вимоги частково, та винести рішення про звільнення його від сплати аліментів лише в частині сина.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач звернувся до суду менше ніж через два місяці після зміни місця проживання дитини без згоди матері, не маючи відповідного рішення органу опіки та піклування або суду про визначення місця проживання дитини з батьком, суд вважав, що позивачем не доведено факту постійного проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за згодою матері, у зв`язку з чим підстави для стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання сина відсутні, як і підстави для звільнення його від сплати аліментів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 (а.с.6). 

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18.04.2016 р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. (а.с.7)

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18.07.2016 р. з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але  не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 05 липня 2016 р. і до часу повноліття дітей. Рішення суду набрал законної сили 29.07.2016 р. (а.с.27-29) 

До 20.05.2020 р. неповнолітній ОСОБА_4 постійно проживав разом з матір`ю за адресою : АДРЕСА_1 .

При цьому, як вбачається зі змісту заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18.04.2016 р. у справі про розірвання шлюбу, при розгляду вказаної справи судом було встановлено, що спір про місце проживання дітей відсутній.

Натомість, 20.05.2020 р. місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було змінено без згоди матері, ОСОБА_2 , що позивачем визнано і не оспорюється.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
гідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно ч.1, 2 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
З матеріалів справи вбачається, що на момент виникнення обставин, на які посилається позивач, а саме на зміну місця проживання дитини у травні 2020 року, ОСОБА_8 виповнилось 12 років, отже відповідно до положень ст.160 СК України, дитина не має право на самостійне визначення свого місця проживання.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних доказів того, що ОСОБА_3 з травня 2020 року переїхав проживати до позивача та до теперішнього часу мешкає з позивачем за адресою: АДРЕСА_2 .
Наданий позивачем акт обстеження умов проживання дитини сам по собі не свідчить про факт постійного проживання батька та дитини разом, а лише засвідчує наявні умови проживання для дитини.
При цьому судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги те, що у позивача є значна заборгованість по сплаті аліментів, і що позивач після переїзду сину через місяць подав позов про звільнення від сплати аліментів.
Таким чином звертаючись до суду із позовом, позивач не підтвердив належними та допустимими доказами факт постійного проживання сина із ним.
Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
До додаткових пояснень суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 додає рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.02.2021 року №43 згідно якого місце проживання малолітнього ОСОБА_9 визначено із батьком.
Згідно ч. 2, ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Беручи до уваги положення закону судова колегія не бере вказане рішення до уваги, оскільки воно прийнято після постановлення рішення судом першої інстанції, в якому позивачу було зазначено про необхідність отримання такого рішення. 
З огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до  статті 375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 15 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.
Головуючий                                                                О. М. Хорошевський 
Судді                                                                        І.В. Бурлака 
       В.Б.Яцина
                                                               
Повний текст постанови складено 08 квітня 2021 року.