КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 753/4010/21                              Головуючий у суді першої інстанції - Заставенко М.О. Номер провадження № 22-ц/824/7190/2021                                    Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2021 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:         Яворського М.А.,
суддів:                             Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Щербанем Дмитром Миколайовичем , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, -
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 , яку мотивувала тим, що з жовтня 1992 року вона із ОСОБА_3 проживають у зареєстрованому шлюбі за адресою: АДРЕСА_1 .
Заявниця вказувала, що з початку 2021 року ОСОБА_3 постійно піднімав на неї руку, висловлювався нецензурною лайкою, завдавав їй тілесних ушкоджень, погрожував вбити, отруїти. Так, 19 лютого 2021 року, перебуваючи за адресою їх спільного проживання ОСОБА_3 безпричинно здійснив акт агресії відносно заявниці, а саме: став грубо себе поводити, що супроводжувалось фізичним насильством (тягання за волосся, удари кулаками в голову, удари ногами в ребра), внаслідок чого у ОСОБА_1 була розбита губа, побите обличчя та ребра.
Зазначала, що під час таких побоїв вона сильно кричала, а від шуму та криків сусіди викликали поліцію, однак чоловік втік з квартири. Разом з тим, свідком цих подій була дочка - ОСОБА_4 , яка може підтвердити, що подібне домашнє насильство повторюється постійно.
ОСОБА_1 посилалась й на те, що за її заявою Дарницьким УП ГУ НП у м. Києві розслідується кримінальне провадження за фактами завдання їй ОСОБА_3 тілесних ушкоджень.
З урахування викладеного, ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 строком на шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:
-         заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ;
-         заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Щербань Д.М. подав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити вимоги заяви в повному обсязі, видавши обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 .
В обґрунтування апеляційної скарги Щербань Д.М. зазначає, що підставою для винесення обмежувального припису є наявність ризиків щодо реальності фактів вчинення домашнього насильства, а також обґрунтованої вірогідності продовження таких дій у майбутньому. В оскаржуваному ж рішенні суд вказує лише на недоведеність фактів домашнього насильства, оскільки вирок суду у кримінальному провадженні не набрав законної сили. Наголошує, що обмежувальний припис має терміновий обмежувальний характер відносно кривдника, має спрощену процедуру розгляду у стиснуті строки задля недопущення неправомірних наслідків для жертви, а тому й не потребує надання таких доказів як вироку суду у кримінальній справі.
Разом з тим, апелянт вказує, що обмежувальний припис не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на запобігання вчиненню насильства та безпеки жертви і ключовою його характеристикою є терміновість. Вважає, що в оскаржуваному рішенні суд ототожнює обмежувальний припис із мірою покарання кривдника вказуючи, що для його застосування необхідно довести неправомірну поведінку ОСОБА_3 , в тому числі у кримінальному провадженні шляхом винесення обвинувального вироку.
Крім того, представник апелянта також вказує, що судом не надано належної оцінки показам свідка ОСОБА_4 , яка пояснила, що ОСОБА_3 неодноразово вчиняв домашнє насильство щодо матері, завдавав їй побоїв, з чого логічно слідує, що наявні ризики подальшого вчинення домашнього насильства відносно жертви та ставить її життя та здоров`я під загрозу.
Апелянт зазначає, що судом неправомірно відмовлено у відкладенні розгляду справи та ухвалено оскаржуване рішення без допиту жертви насильства, яка не була присутньою в судовому засіданні з поважних причин та яка могла б детально описати подій, що відбулись 19 лютого 2021 року.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
При апеляційному розгляді  справи  відповідач у справі ОСОБА_3 заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив залишити  її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки  позивачка, звертаючись до суду із вказаним позовом не надала  належних та допустимих доказів щодо  вчинення ним відносно неї  домашнього насильства , а сам спір  викликаний  суперечками між ним та позивачкою щодо порядку користування квартирою, та намаганням позивачки виселити його із  вказаного житла.  При цьому іншого житла він не має, тому просив врахувати вказаній обставини.
Позивачка та її представник до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоч були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується і поданою представником позивачки заявою від 22 червня 2021 року. Доказів поважності неявки до суду апеляційної інстанції  ні позивачкою, ні її представником  не подано. Посилання  представника на участь в іншій справі без надання відповідного підтвердження цих обставин, не може бути визнано апеляційним  судом поважністю не явки, тому суд з врахуванням положень ч.2 ст. 372 ЦПК України провів розгляд вказаної справи у відсутність позивачки та її представника.       
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення  відповідача у справі, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні поданої заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, мотивував своє рішення тим, що з огляду на вставлені судом обставини та за результатами судового розгляду не було встановлено, що ОСОБА_3 чинить відносно ОСОБА_1 фізичне насильство щодо запобігання якому у суду були б підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Вказано, що відносини між сторонами не є такими, за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно ОСОБА_3 обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 16 жовтня 1992 року (а.с.15).
Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 18 липня 2013 року серії НОМЕР_1 (а.с.14).
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 22 лютого 2021 року звернулася до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України ОСОБА_3 , відомості про що були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 лютого 2021 року за № 12021100020000626 (а.с.4-6).
Відповідно до вказаного витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, вбачається, що до чергової частини  Дарницького УП ГУПН у м. Києві надійшла заява адвоката Попова Я.С. в інтересах гр. ОСОБА_1 , проте, що 19 лютого 2021 року приблизно о 12 год. 00 хв. чоловік ОСОБА_1 заподіяв останній тілесних ушкоджень, побоїв та мордувань з метою знущання та демонстрації авторитету в родині, чим вчинив домашнє насильство. 
В матеріалах справи також міститься адвокатський запит представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про надання інформації, адресований Дарницькому УП ГУ НП у м. Києві від 26 лютого 2021 року, відповідно до якого представник ОСОБА_3 просила надати : документ, який було складено працівниками поліції за результатом виклику та приїзду 19 лютого 2021 року за адресою АДРЕСА_1 ; копії відео з нагрудних камер поліцейських, якими зафіксовано розмову поліцейських із ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.38).
На вказаний адвокатський запит Дарницьке УП ГУ НП у м. Києві надало відповідь від 01 березня 2021 року, відповідно до якої вказано, що 19 лютого 2021 року за адресою АДРЕСА_2 для реагування на повідомлення, що надійшло по спецлінії 102, виїжджав екіпаж поліції Резус-113 полку поліції особливого призначення у ГУНП у м. Києві. Під час відпрацювання даного виклику працівниками поліції особливого призначення був виведений електронний рапорт про те, що конфлікт вичерпано ще до приїзду працівників поліції (а.с.41).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Статтею 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства .
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Згідно із ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Згідно з п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до ч.1 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів осіб, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №756/2072/18.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так, як об`єктивно встановлено судом першої інстанції, беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» ОСОБА_1 до суду не надала.
На підтвердження вимог заяви про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 надала копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з якого вбачається, що 22 лютого 2021 року внесено відомості по заяві представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 за фактом заподіяння ОСОБА_1 тілесних ушкоджень (ст.126-1 КК України).
Проте ОСОБА_3 про підозру у вчиненні вказаного правопорушення не повідомлялося, до адміністративної чи кримінальної відповідальності в будь-якому вигляді за вказаним фактом не притягався, будь-яких доказів на підтвердження нанесення тілесних ушкоджень або вчинення ним психологічного насильства матеріали справи не містять. В діях останнього не встановлено факту застосування домашнього насильства у визначених Законом формах. 
Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник також не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.
Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між подружжям та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на їх правильність. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Щербанем Дмитром Миколайовичем , залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови викладено 23 червня 2021 року. 
 
Головуючий суддя :                                                           М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                  Т.Ц.Кашперська                                                                                                       В.О.Фінагеєв