ОКРЕМА ДУМКА
судді Великої Палати Верховного Суду Анцупової Т. О.
в адміністративній справі № 800/22/17 (800/267/16) (провадження № 11-1122заі19) за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним і скасування рішення за апеляційною скаргою Вищої ради правосуддя на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2019 року (у складі колегії суддів Кравчука В. М., Берназюка Я. О., Гімона М. М., Коваленко Н. В., Стародуба О. П.)
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України викладаю окрему думку.
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2019 року в справі № 800/22/17 (800/267/16) за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання незаконним і скасування рішення, Велика Палата Верховного Суду зазначену апеляційну скаргу задовольнила, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2019 року скасувала та відмовила у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Ухвалюючи таке рішення, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, приймаючи спірне рішення від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16у, Вища рада юстиції (далі - ВРЮ) діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно, зважаючи на права судді на участь у процесі прийняття рішення.
Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновком ВРЮ про те, що зазначені грубі порушення законодавства, допущені суддею ОСОБА_1 , порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя і були правильно кваліфіковані як порушення присяги. Стягнення у виді внесення подання ВРЮ про звільнення її з посади є пропорційним вчиненому та виправданим з огляду на негативні наслідки, зумовлені невиконанням суддею вимог процесуального закону.
У постанові підкреслено, що не знайшли свого підтвердження й висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що суддя апеляційного суду, який у складі колегії суддів прийняв судове рішення про залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не може бути суб`єктом відповідальності у розумінні положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону України від 8 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (двлі - Закон № 1188-VII).
Аналіз норм пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII свідчить, що судді апеляційних судів мають нести відповідальність за дії щодо ухвалення рішення про залишення без змін судового рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У цьому Законі не визначено, що перевірка проводиться тільки щодо рішень слідчих суддів про обрання запобіжних заходів стосовно підсудних та рішень таких суддів про залишення без змін обраних запобіжних заходів. Причини ухвалення Закону № 1188-VII, цілі введеного цим Законом тимчасового посиленого заходу - спеціальної перевірки суддів загальної юрисдикції з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності та справедливості - свідчать про те, що суб`єктом відповідальності в розумінні положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII є судді загальних судів, які у визначені законом період та умови одноособово або у складі колегій розглядали справи щодо застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, незалежно від того, чи це слідчі судді, які обирали запобіжний захід, чи судді суду апеляційної інстанції, які входили до складу суду, який переглядав такі судові рішення в апеляційному порядку.
Причини незгоди з висновками Великої Палати Верховного Суду
Вважаю обґрунтованими аргументи позивачки та вмотивованою відповідну їх оцінку судом першої інстанції щодо неправомірності застосування до ОСОБА_1 положень Закону № 1188-VII.
Участині першій статті 3 цього Закону передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів таких рішень:
1) про обмеження прав громадян на проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій в Україні у період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом;
2) про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків, рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в`язнями, за дії, пов`язані з їх політичною та громадською діяльністю;
3) про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв`язку з їх участю у таких акціях;
4) про накладення адміністративних стягнень на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на підставі статті 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) за невиконання водіями вимог працівника міліції про зупинку транспортного засобу та про залишення зазначених рішень без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом;
5) про накладення адміністративних стягнень на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, на підставі статті 185 КУпАП за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі працівника міліції, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця та про залишення зазначених рішень без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом;
6) про накладення адміністративних стягнень на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, на підставі статті 185-1 КУпАП за порушення порядку організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій та про залишення зазначених рішень без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом;
7) про накладення адміністративних стягнень на підставі статті 185-2 КУпАП на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, за створення умов для організації і проведення з порушенням установленого порядку зборів, мітингів, вуличних походів або демонстрацій та про залишення зазначених рішень без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом;
8) у справах, пов`язаних з проведенням виборів до Верховної Ради України сьомого скликання, скасуванням їх результатів або позбавленням статусу народного депутата України особи, яка була обрана народним депутатом України до Верховної Ради України сьомого скликання (перевірка суддів проводиться за заявою особи, права або інтереси якої були порушені безпосередньо);
9) про надання дозволу на проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій стосовно осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до 21 лютого 2014 року, у зв`язку з їх участю у таких акціях.
У частині другій статті 3 цього Закону передбачено, що перевірка проводиться також щодо суддів, які одноособово або у колегії суддів розглядали справу або ухвалили рішення з допущенням порушень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, констатованих у рішенні Європейського суду з прав людини.
Суд першої інстанції підкреслив, що підставою для проведення щодо позивачки спеціальної перевірки та прийняття відповідачем оскаржуваного рішення став пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII: постановлення рішень (ухвал) саме щодо учасників масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом у зв`язку з їх участю у таких акціях.
Питання про те, чи поширюється цей Закон на суддів апеляційної інстанції, є суттєвим, оскільки стосується юридичної підстави відповідальності.
Про вади в застосуваннні цієї норми, яку можна тлумачити (розуміти) множинно, зокрема йшлося у рішенні від 11 жовтня 2018 року Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 800/25/17 (800/274/16). Також на це звертав увагу член ВРЮ Гусак М. Б. в окремій думці від 31 березня 2016 року.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII перевірці підлягають судді, які одноособово або у колегії суддів приймали щодо учасників масових акцій протесту такі види судових рішень:
1) рішення про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою;
2) рішення про залишення таких запобіжних заходів без змін;
3) рішення про продовження строку тримання під вартою;
4) обвинувальні вироки.
Приймаючи оскаржуване рішення, ВРЮ виходила з того, що суддя ОСОБА_1 приймала рішення про залишення запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою без змін. Тобто йдеться про другий вид судових рішень.
Суд першої інстанції справедливо звернув увагу на те, що для граматичного тлумачення зазначеної вище правової норми слід розмежовувати «рішення про залишення запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою без змін» і «рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги і залишення без змін ухвали суду першої інстанції про вжиття запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою».
Прийняття суддями апеляційної інстанції рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги і залишення без змін ухвал слідчих суддів першої інстанції про обрання запобіжного заходу підозрюваним у вигляді тримання під вартою відсутнє у переліку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII.
Окрім того, відповідно до статей 176, 183, 194, 200, 201 Кримінального процесуального кодексу України(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, його зміна чи залишення без змін, продовження строків тримання під вартою на стадії досудового розслідування віднесено до повноважень слідчого судді. Суд апеляційної інстанції таких повноважень не мав.
З метою системного тлумачення положеннь Закону № 1188-VII, як справедливо зазначено у рішенні суду першої інстанції,важливо звернути увагу на те, що в інших окремих пунктах статті 3 цього Закону судді апеляційної інстанції зазначаються прямо, а саме:
- у пункті 2 щодо рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в`язнями, за дії, пов`язані з їх політичною та громадською діяльністю;
- у пункті 5 щодо залишення без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом рішень про накладення адміністративних стягнень на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, на підставі статті 185 КУпАП;
- у пункті 6 щодо залишення без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом рішень про накладення адміністративних стягнень на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, на підставі статті 185-1 КУпАП;
- у пункті 7 щодо залишення без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом рішень про накладення адміністративних стягнень на підставі статті 185-2 КУпАП;
Отже, можна зробити висновок, що судді судів апеляційної інстанції можуть бути суб`єктами перевірки лише за окремим підставами, визначеними Законом № 1188-VII (пункти 2, 5, 6, 7 частини першої статті 3). Законодавець мав можливість розширити коло суддів, які перевіряються з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, поширивши її і на суддів суду апеляційної інстанції, проте цього не зробив.
Оскільки судді суду апеляційної інстанції прямо згадуються в інших пунктах статті 3, але не згадується у її пункті 3, то суд першої інстанції правомірно не вважав за можливе тлумачити цей пункт розширено. 
Розширене тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII у частині кола суб`єктів, щодо яких проводиться перевірка, вважаю неправильним, оскільки йдеться про застосування заходів відповідальності. Юридична відповідальність, а також механізм притягнення особи до відповідальності (зокрема, підстави для перевірки, наслідком якої може настати відповідальність) можуть визначатися лише прямою та зрозумілою нормою закону, особливо зважаючи на суттєві наслідки для приватного життя судді, що виникають після прийняття рішення про його/її  звільнення.
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, викладеними у рішенні від 12 вересня 2019 року, не поділяю висновку Великої Палати Верховного Суду у цій справі про порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права.
 
Суддя                                                                                                              Т. О. Анцупова