ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року	Львів	Справа № 140/15918/20 пров. № А/857/4954/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року (головуючий суддя Ковальчук В.Д., м. Луцьк) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) імені Героя України полковника Євгена Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) імені Героя України полковника Євгена Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною щодо не проведення 03 травня 2019 року остаточного розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 року при звільненні з військової служби, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних сум в частині невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки при звільненні з 04 травня 2019 року по 17 серпня 2020 року.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що таке винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права та не відповідає обставинам справи, тому просить його скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі зазначає, що в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, Лисичанський прикордонний загін Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України зобов`язаний був провести із ним повний розрахунок. Однак, належним чином його не розрахував.
Так, при звільненні з військової служби, йому не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки.
В період з 28.07.2016 по 03.05.2019, він брав безпосередню участь в антитерорисгичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності суверенітету та територіальній цілісності України на території Луганської області.
28.12.2016 Рішенням №23/167 комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій йому було встановлено статус учасника бойових дій, тобто з 28.12.2016 він набув право на пільги передбачених для учасників бойових дій.
За час проходження військової служби в період з 28.07.2016 по 03.05.2019 додаткову відпустку, як учасник бойових дій, за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки не використовував та грошову компенсацію не отримував.
В наказі про виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення взагалі не зазначена заборгованість ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина 1567) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за вищевказані роки.
Згідно п.1 умов Контракту між ним і Державною прикордонною службою України, з одного боку, він зобов`язувався протягом його дії проходити військову службу на умовах і в порядку, встановленому Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби та даним укладеним Контрактом.
З другого боку, Державна прикордонна служба України, згідно п. 2 умов Контракту зобов`язана була забезпечити його (позивача) відповідно до законодавства належними умовами для проходження військової служби, в тому числі додержанням його особистих прав і свобод та прав членів його сім`ї, включаючи надання пільг, гарантій і компенсацій, установлених законами та іншими нормативно-правовими актами; виплату грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, знання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород, премій; виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби; інші соціальні виплати йому та членам його сім`ї, визначені законами та іншими нормативно-правовими актами.
Зазначає, що 15.04.2019 він звертався з рапортом до відповідача про виплату йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки.
31.07.2019 він отримав лист Лисичанського прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України, за №14/4294, в якому зазначено, що відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям - жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більше як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Також, йому надали інформацію про те, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки не передбачена, а тому у виплаті йому було відмовлено.
І тільки, за його зверненням до суду, рішенням Волинського окружного адміністративного (справа №140/5944/20 від 12.06.2020) було зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки.
На виконання вказаного рішення суду, Луганським прикордонним загоном (військовою частиною 9938) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, як правонаступником ІНФОРМАЦІЯ_2 , було перераховано кошти компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за 2016-2019 роки в сумі 25180,41 грн. Вказані кошти надійшли на його картковий рахунок «Приватбанку» тільки 17 серпня 2020 року. Отже, в наявності є факт несвоєчасного розрахунку.
Бездіяльність відповідача є протиправною та такою, що порушує його конституційні права.
Також зазначає, що у разі визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати при звільненні особи з військової служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.
Положеннями пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. Частиною 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального заклад, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Отже, встановивши факт звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу без проведення остаточного розрахунку та зобов`язавши суб`єкта владних повноважень вчинити дані дії без обмеження суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнення з військової служби за період з дня звільнення по день фактичної виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій.
Згідно положень пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця, обіцянки щодо виплати коштів позивачу у порядку черги, не виключає його відповідальності за несвоєчасний розрахунок.
Оскільки на момент його звільнення з військової служби отримати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій було можливим лише після звернення до суду (хоча на сьогоднішній день військові частини добровільно виплачують такі нарахування) у нього був відсутній механізм врегулювання спору в досудовому порядку. Між тим Волинським окружним адміністративним судом при розгляді справи № 140/5944/20 визнано дії відповідача протиправними та зобов`язано нарахувати та виплатити мені грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.05.2018 у справі №803/1212/16.
У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини, а за відсутності такого закону суд виходить із Конституційних принципів і загальних засад права.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати «№95», ратифікованої Україною 30.06.1991, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли не має такого законодавства, угод чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (Постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 по справі №21-389а 13), до даних правовідносин застосовуються норми Законів про працю України, які регламентують порядок стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Так, відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки зазначені в статті цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільнені працівника виплата всіх сум. що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахуванні суми, належної працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, відповідач порушив статтю 43 Конституції України, якою гарантовано право, на своєчасне одержання винагороди за працю в частині виплати грошового забезпечення, а саме грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у день звільнення.
А відтак за несвоєчасну виплату належних до виплати грошових коштів, до відповідача слід застосувати відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.
Відповідно до ст. 3 Конституції України, «людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави», а ст. 8 Конституції України закріплено що «в Україні визнається і діє принцип верховенство права». Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них.
Верховенство права - це розуміння чого, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом;
- запорукою вірного застосування дискреційних повноважень с високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обгрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі № К/31204/15). Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. При цьому, слід зазначити, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.
Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Зобов`язання відповідача нарахувати на виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за 2016-2019 роки - забезпечило відновлення порушеного права.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.  
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом на різних посадах в підрозділах Державної прикордонної служби України, зокрема з 28.07.2016 по 31.01.2018 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 , а в подальшому  з 01.02.2018 по 03.04.2019 в ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частини НОМЕР_2 ) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України.
Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.07.2020 №69 «Про завершення заходів з припинення діяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 , військова частина НОМЕР_2 », затверджений передавальний акт та визначено правонаступником всіх активів та зобов`язань військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , код НОМЕР_3 ).
Наказом начальника Лисичанського прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 03.05.2019 № 86-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби за пунктом «а» частини п`ятої статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із закінченням строку контракту, та було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с. 13).
При цьому ОСОБА_1 було виплачена одноразова грошова допомога, грошова компенсація за невикористані 15 днів основної допомоги, премія у розмірі 45%, грошова допомога на оздоровлення за 2019 рік та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.
15 квітня 2019 року позивач звернувся до відповідача із вимогою нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки. 
Листом від 31.07.2019 №14/4294 (а.с. 16-17) відповідач повідомив позивачу про те, що грошова компенсація за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки не передбачена, а тому у виплаті компенсації позивачу було відмовлено.
За позовом позивача Волинський окружний адміністративний суд, рішенням у справі від 12 червня 2020 року №140/5944/20 зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_6 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані ним дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки.
На виконання вказаного рішення суду Луганським прикордонним загоном 17 серпня 2020 року було перераховано позивачу 25180,41 грн.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні з військової служби – невиплати на день виключення зі списків особового складу військової частини  грошової компенсації за невикористані дні додаткової календарної відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки, звернувся з даним позовом до суду про зобов`язання провести нарахування та виплату на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 04 травня 2019 року по 17 серпня 2020 року.
Розглядаючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон України №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частина 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків) передбачала, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Так, пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями ст.9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, у постанові від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.
Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як встановлено судом, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі № 140/5944/20 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина 1567) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані ним дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 (військова частина НОМЕР_2 ) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані ним дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки.
Відтак, зазначеним рішенням встановлено, що розрахунок з ОСОБА_1 не проведено з вини власника.
Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
З огляду на це, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають матеріалам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, а позовні вимоги – задовольнити.  
З урахуванням вимог статті 139 КАС України судові витрати у справі новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року по справ № 140/15918/20 скасувати. 
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити. 
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) імені Героя України полковника Євгена Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення 03 травня 2019 року остаточного розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки при звільненні ОСОБА_1 з військової служби. 
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_9 (військова частина НОМЕР_1 ) імені Героя України полковника Євгена Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних сум в частині невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки при звільненні з 04 травня 2019 року по 17 серпня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін