Постанова                                      
Іменем України                                 
 
13 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 366/2489/18
провадження № 61-19557св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Автознак», регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в Київській області Міністерства внутрішніх справ України,

 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 17 липня 2020 року у складі судді Ткаченка Ю. В. та постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Сушко Л. П., Іванової І. В.,

 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року ОСОБА_7 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Автознак» (далі -                            ТОВ «Автознак»), регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в Київській області Міністерства внутрішніх справ України (далі -               РСЦ МВС в Київській області), про визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів недійсними. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 листопада 2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладений шлюб, а 25 листопада 2017 року шлюб між ними було розірвано.
Вказувала, що в період часу з 01 червня 2011 року до 10 січня 2018 року вона з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство.
Їй стало відомо, що транспортні засоби, зокрема, УАЗ, номерний знак НОМЕР_1 ; BMW, номерний знак НОМЕР_2 ; BMW, номерний знак НОМЕР_3 ; BMW, номерний знак НОМЕР_3 ; RENAULT, номерний знак НОМЕР_4 , були продані за фіктивними договорами купівлі-продажу.
Так, 28 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу № 01342/01/3245/2016 автомобіля марки УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_5 , номер шасі: НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_1 . Вказувала, що вказаний автомобіль було придбано під час перебування у шлюбі 24 вересня 2014 року.
28 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу № 01448/01/3245/2016 автомобіля марки BMW, модель 7351, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_2 . 20 травня 2016 року між ОСОБА_2 , який діяв за дорученням ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу № 01442/01/3245/2016, згідно якого вказаний автомобіль перейшов у власність ОСОБА_6 
26 січня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу № 3245/2018/800835 автомобіля марки BMW, модель 7351, 1998 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_10 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11 , номерний знак НОМЕР_3 . Вказаний транспортний засіб на момент укладення договору було зареєстровано за ОСОБА_2 12 квітня 2017 року.
Також 24 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу № 3245/2017/345730 автомобіля марки BMW, модель 528, 1996 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_12 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_13 , номерний знак НОМЕР_3 .
Вказані договори були оформлені та підписані сторонами в сервісному центрі РСЦ МВС в Київській області в присутності адміністратора сервісного центру, який перевірив відповідність інформації, внесеної до договору, документам, які надані сторонами договору.
Крім того, 31 травня 2018 року ОСОБА_2 з метою заволодіння її майном, без її відома та згоди, уклав з ТОВ «Автознак» договір комісії № 001255 та віддав на продаж автомобіль RENAULT, колір сірий, номер кузова НОМЕР_14 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_15 , номерний знак НОМЕР_4 , що є спільною сумісною власністю. Вказаний автомобіль в послідуючому було реалізовано ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 31 травня 2018 року.
Зазначала, що нею не було надано згоди на укладення вказаних договорів.
Крім того, на час укладення вищевказаних договорів вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 і вказані автомобілі були спільним майном подружжя.
Враховуючи наведене з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу за № 01342/01/3245/2016                   від 28 квітня 2016 року автомобіля марки УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_5 , номер шасі: НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_1 , укладений між          ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу за № 01448/01/3245/2016                від 20 травня 2016 року автомобіля марки BMW, модель 7351, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_2 , укладений між                  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу за № 3245/2018/800835                від 26 січня 2018 року автомобіля марки BMW, модель 7351, 1998 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_10 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11 , номерний знак НОМЕР_3 , укладений між                  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу за № 3245/2017/345730                      від 24 лютого 2017 року автомобіля марки BMW, модель 528, 1996 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_12 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_13 , номерний знак НОМЕР_3 , укладений між                 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу за № 01442/01/3245/2016                від 20 травня 2016 року автомобіля марки BMW, модель 7351, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_16 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_2 , укладений між                ОСОБА_2 , що діяв за дорученням від ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 ;
визнати недійсним договір комісії № 001255 від 31 травня 2018 року про продаж автомобіля марки RENAULT, колір сірий, номер кузова НОМЕР_14 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_15 , номерний знак НОМЕР_4 , що в послідуючому був реалізований ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу транспортного засобу за № 001255 від 31 травня 2018 року, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «Автознак»;
Зобов`язати РСЦ МВС в Київській області скасувати реєстрацію транспортних засобів, визначивши власником вказаних автомобілів ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 17 липня           2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28 квітня 2016 року                      № 01342/01/3245/2016 автомобіля марки УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_5 , номер шасі: НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_1 , укладений між            ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 травня 2016 року                      № 01448/01/3245/2016 автомобіля марки BMW, модель 7351, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_2 , укладений між                    ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 26 січня 2018 року                   № 3245/2018/800835 автомобіля марки BMW, модель 7351, 1998 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_10 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11 , номерний знак НОМЕР_3 , укладений між                   ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24 лютого 2017 року                  № 3245/2017/345730 автомобіля марки BMW, модель 528, 1996 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_12 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_13 , номерний знак НОМЕР_3 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 травня 2016 року                        № 01442/01/3245/2016 автомобіля марки BMW, модель 7351, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_16 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_2 , укладений між                  ОСОБА_2 , що діяв за дорученням від ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 . 
Визнано недійсним договір комісії від 31 травня 2018 року № 001255 про продаж автомобіля RENAULT MASTER, колір сірий, номер кузова НОМЕР_14 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_15 , номерний знак НОМЕР_4 , що в послідуючому був реалізований ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 31 травня 2018 року              № 001255, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Автознак».
У решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що оскільки договори купівлі-продажу майна, яке є спільною сумісною власністю, було укладено без нотаріально посвідченої згоди позивача, тому такі підлягають визнанню недійсними.
Місцевий суд, з урахуванням положень статті 392 ЦК України, дійшов висновку, що право власності не оспорюється відповідачами, а тому відсутні підстави для задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання РСЦ МВС в Київській області скасувати реєстрацію транспортних засобів, визначивши власником вказаних автомобілів ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 задоволено.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Іванківського районного суду Київської області від 17 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив із того, що відсутні докази того, що покупці спірних автомобілів діяли недобросовісно, знали, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, який укладав договори, не отримав згоди на це другого з подружжя. 
Також апеляційним судом враховано, що між ОСОБА_1 та              ОСОБА_2 існує спір щодо поділу майна подружжя, серед якого наявні транспортні засоби, які були відчужено, тому позивач може поставити питання щодо стягнення відповідних сум від продажу транспортних засобів, що не буде порушувати права нових власників транспортних засобів. Крім того, буде враховано використання коштів від відчуження автомобілів для придбання наступних транспортних засобів, оскільки автомобілі не перебували у володіння подружжя одночасно, а придбавались почергово за кошти від продажу попередньо проданих авто.

 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У грудні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення місцевого суду в частині незадоволених позовних вимог та постанову апеляційного суду у повному обсязі.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 205/1255/17-ц, провадження № 61-4040св19, від 29 січня 2020 року у справі № 237/1754/17, провадження № 61-1761св19, від 15 червня 2020 року у справі                                № 430/1281/14-ц, провадження № 61?43510сво18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог до РСЦ МВС в Київській області, не врахував того, що при визнанні договорів купівлі-продажу транспортних засобів недійсними і при вимозі застосувати наслідки недійсності договорів суд зобов`язаний розглянути питання щодо застосування наслідків визнання договорів недійсними. Судом не було враховано, що автомобілі зареєстровані за новими власниками та на них видані свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а тому мав застосувати наслідки недійсності правочину з урахуванням того, що така вимога була заявлена в уточненій позовній заяві.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд не врахував доведеності факту фіктивності оспорюваних договорів. Судом апеляційної інстанції не було враховано, що вона, як співвласник майна, не надавала згоду на його відчуження.
Висновки апеляційного суду щодо наявності іншого спору не впливають на вирішення цієї справи, оскільки вказана справа стосується лише договорів купівлі-продажу майна, яке було відчужено без її згоди.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2010 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від представника ОСОБА_3 , ОСОБА_2 -               ОСОБА_11 , у якому вказано, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
11 листопада 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб між собою.
 
25 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
 
За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали у спільному користуванні транспортні засоби, зокрема:
автомобіль марки УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_5 , номер шасі: НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_1 ;
автомобіль BMW, модель 7351, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_2 ;
автомобіль BMW, модель 7351, 1998 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_10 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11 , номерний знак НОМЕР_3 ;
автомобіль BMW, модель 528, 1996 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_12 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_17 , номерний знак НОМЕР_3 ;
автомобіль RENAULT MASTER, колір сірий, номер кузова НОМЕР_14 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_15 , номерний знак НОМЕР_4 .
 
28 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу за № 01342/01/3245/2016 автомобіля марки УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_5 , номер шасі: НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_1 .
20 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу за № 01448/01/3245/2016 автомобіля марки BMW, модель 7351, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_2 .
 
20 травня 2016 року між ОСОБА_2 , що діяв за дорученням від            ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу за   № 01442/01/3245/2016 автомобіля марки BMW, модель 7351, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_16 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_2 .
 
24 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу за № 3245/2017/345730 автомобіля марки BMW, модель 528, 1996 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_12 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_13 , номерний знак НОМЕР_3 .
 
26 січня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу за № 3245/2018/800835 автомобіля марки BMW, модель 7351, 1998 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_10 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11 , номерний знак НОМЕР_3 .
 
31 травня 2018 року було укладений договір комісії № 001255 про продаж автомобіля RENAULT MASTER, колір сірий, номер кузова НОМЕР_14 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_15 , номерний знак НОМЕР_4 , що в послідуючому був реалізований ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу транспортного засобу за № 001255 від 31 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Автознак».
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена закономабо якщо він не визнаний судом недійсним.
 
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
 
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
 
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
 
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України.
 
З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
 
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
 
Відповідно до частини першої 355 ЦК Українимайно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.
 
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
 
Частиною третьою статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього  подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
 
У раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі                          № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
 
Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада            2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.
 
Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої             статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК Українинадає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
 
Судами встановлено, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули транспортні засоби, зокрема:
автомобіль марки УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_5 , номер шасі: НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_1 ;
автомобіль BMW, модель 7351, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_2 ;
автомобіль BMW, модель 7351, 1998 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_10 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11 , номерний знак НОМЕР_3 ;
автомобіль BMW, модель 528, 1996 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_12 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_17 , номерний знак НОМЕР_3 ;
автомобіль RENAULT MASTER, колір сірий, номер кузова НОМЕР_14 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_15 , номерний знак НОМЕР_4 .
 
Вказані автомобілі були відчужені ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_2 не було спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу.
 
Враховуючи те, що зазначені автомобілі набуті  ОСОБА_1 та            ОСОБА_2  під час перебування у шлюбі та є їхньою спільною сумісною власністю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК Україниі підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірних автомобілів відповідно до статей 203, 215 ЦК України.
 
Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня           2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18),                          від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16 (провадження                               № 61-34723св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17 (провадження № 61-975св20), від 01 березня 2021 року у справі                            № 753/10236/14 (провадження № 61-16403св20) від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14 (провадження 61-14353св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою спори, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна.
 
Крім того, апеляційний суд помилково вважав, що для укладення договорів купівлі-продажу після розірвання шлюбу не потрібна згода одного із подружжя.
 
Також слід зазначити, що висновки апеляційного суду про те, що між сторонами існує спір щодо поділу майна подружжя, у якому позивач може ставити питання щодо стягнення відповідних сум від відчуження автомобіля, є помилковими, оскільки право обирати спосіб захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав належить особі, чиї права порушуються. У даній справі ОСОБА_1 , звертаючись до суду, визначила в якості способу захисту своїх прав визнання недійсними договорів купівлі-продажу, при цьому у колегії суддів відсутні підстави вважати, що такий спосіб є неналежним чи неефективним.
З урахуванням викладеного, висновки суду апеляційної інстанції про те, що набувачі транспортних засобів не могли знати і не знали, що договори купівлі-продажу укладаються без згоди іншого з подружжя, а тому відсутні підстави для визнання таких договорів недійсними, є помилковими та спростовуються вищевикладеним. 
 
Таким чином, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції були належним чином оцінені подані сторонами докази, вірно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
Згідно статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасоване судове рішення, яке відповідає закону.
 
За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання РСЦ МВС в Київській області скасувати реєстрацію транспортним засобів, визначивши власником вказаних автомобілів ОСОБА_2 , не можуть бути прийняті судом, оскільки РСЦ МВС в Київській області позивачем визначено третьою особою, а тому такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, тому що лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
 
Враховуючи те, що місцевий суд відмовив у задоволенні вказаної вимоги з інших підстав, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

 
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 9 867 грн 20 коп., проте, у зв`язку із задоволенням касаційної скарги частково та вимогами статті 141 ЦПК України, на її користь з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 457 грн 60 коп., тобто по 1 691 грн 52 коп. з кожного.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року скасувати.
 
Рішення Іванківського районного суду Київської області від 17 липня         2020 року залишити в силі.
 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 691 грн52 коп. (одна тисяча шістсот дев`яносто одна гривня п`ятдесят дві копійки).
 
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 691 грн52 коп. (одна тисяча шістсот дев`яносто одна гривня п`ятдесят дві копійки).
 
Стягнути з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 691 грн52 коп. (одна тисяча шістсот дев`яносто одна гривня п`ятдесят дві копійки).
 
Стягнути з  ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 691 грн52 коп. (одна тисяча шістсот дев`яносто одна гривня п`ятдесят дві копійки).
 
Стягнути з  ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 691 грн52 коп. (одна тисяча шістсот дев`яносто одна гривня п`ятдесят дві копійки).
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович