Номер провадження: 22-ц/813/2424/21 
Номер справи місцевого суду: 523/18327/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/18327/18
Номер провадження: 22-ц/813/2424/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя – доповідач),
- суддів – Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Дерезюк В.В.,

учасники справи: 
- позивач – ОСОБА_1 ,
- відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Сувертак І. В. 19 жовтня 2020 року, повний текст рішення складений 23 жовтня 2020 року,

встановив:
2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з вищезазначеним позовом до Суворовського районного суду міста Одеси, в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму завданої шкоди здоров`ю у розмірі – 2 449,41 грн., вартість матеріального збитку внаслідок ДТП на дату оцінки 06.01.2016 року в розмірі – 25 999,94 грн., вартість витрат на проведення авто-товарознавчого дослідження в сумі – 1 741,44 грн, відшкодування моральної шкоди в розмірі – 60 000 грн. (Т. 1, а. с. 1 - 3).
ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовує тим, що вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватим у тому, що він 06 січня 2016 року, приблизно о 01 годині 30 хвилині, керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Corolla», державний номер - НОМЕР_1 , у порушення п. п. 2.3 «б»; 12.1; 13.1; 13.3 ПДР не був уважним, не обрав безпечної швидкості руху та дистанцію, не врахував стану свого транспортного засобу, не вжив заходів для своєчасного зменшення швидкості руху, не вжив заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації у дорожній обстановці, яка склалася, а саме - рухаючись в Суворовському районі м. Одеси, по освітленому, засніженому, асфальтованому покриттю ділянки проїзної частини Миколаївської дороги, зі сторони вул. Лузанівська в напрямку вул. Червона в лівій смузі руху, при відсутності перешкод на заокругленні дороги, на засніженій ділянці виїхав на зустрічну половину проїзної частини, де допустив зіткнення правою боковою частиною кузову свого авто із передньою правою частиною автомобіля «ВАЗ-21061», під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку у лівій смузі свого напрямку руху зі швидкістю близько 45-50 км/год.. У результаті ДТП водію автомобіля ОСОБА_1 були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачу ОСОБА_1 заподіяний матеріальний збиток: - 2 449 грн. 41 коп. - шкода здоров`ю; - 2 5999 грн. 94 коп. - матеріальний збиток за пошкодження автомобіля марки ВАЗ 21061, д/н НОМЕР_2 ; - вартість витрат на проведення авто-товарознавчого дослідження у розмірі – 1 741 грн. 44 коп.. Також позивач просив стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди, розмір якого він оцінив у сумі – 60 000 гривень.
Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 04 грудня 2018 року касаційну скаргу захисника Євценка Р. І. задоволено частково. Вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 31 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року щодо ОСОБА_2 скасовано в частині вирішення цивільного позову, та призначено у цій частині новий судовий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. (Т. 1, а. с. 4 - 6).
Копію позовної заяви від 30 червня 2016 року, доповнення до позовної заяви та копію постанови Верховного суду від 04.12.2018 року передано судді Сувертак І. В. 03 січня 2019 року.

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву адвокат Євценко Р. І., діючий від імені ОСОБА_2 , просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладений на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування. Не пред`явлення вимог до страховика, за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика, є підставою для відмови у позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Щодо витрат на лікування, відповідач зазначає, що позивачем не надано належних доказів витрат на лікування, тому зазначені вимоги не підлягають задоволенню (Т. 1, а. с. 205 - 208).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2020 року вищевказаний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі - 6 000,00 грн..
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі - 840,80 грн..
Рішення суду мотивоване тим, що сума матеріального збитку, який завдано власнику автомобіля ВАЗ 21061, державний номер НОМЕР_2 , в результаті скоєння ДТП склала – 25 999 грн. 94 коп., що встановлено Висновком №670/16 експертного авто-товарознавчого дослідження. Зазначена сума шкоди не перевищує ліміту відповідальності, що зазначений в Полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/284964 ПрАТ «Українська транспортна компанія».
В частині стягнення з відповідача на користь позивача суми завданої шкоди здоров`ю ОСОБА_1 внаслідок скоєння ДТП від 06 січня 2016 року, суд відмовляє у задоволенні у зв`язку з недоведеністю. Квитанції та товарні чеки, що надані позивачем не є належними доказами того, що відображені в них ліки та інше були витрачені саме на лікування внаслідок ДТП, яку скоїв ОСОБА_2 .. Також суд приймає до уваги посилання сторони відповідача на те, що ОСОБА_2 було передано ОСОБА_1 кошти в сумі – 5 000 гривень в рахунок часткового відшкодування завданої шкоди, про що 30 січня 2016 року було складено відповідну розписку. (Т. 2, а. с. 13).
У зв`язку із протиправними діями відповідача ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 довелося докладати значних зусиль для відновлення свого здоров`я, що стало причиною моральних страждань, суд погодився з вимогами позивача про необхідність відшкодування такої моральної шкоди та прийшов до висновку про необхідність відшкодування моральної шкоди в розмірі – 6 000,00 грн..

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2020 року в частині відмови у задоволенні позовних про стягнення матеріальної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення його позовних вимог про стягнення майнової шкоди у повному обсязі. Рішення суду в частині стягнення відшкодування моральної шкоди змінити, стягнувши відшкодування моральної шкоди у повному обсязі.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що: 1) судом першої інстанції не була надана оцінка аргументам, на які посилався позивач стосовно завдання моральної шкоди ОСОБА_2 ; 2) цивільно-правова відповідальність автомобіля «Toyota Corollа», реєстраційний номер - НОМЕР_1 , застрахована на іншу особу – ОСОБА_3 . Тому, помилковим є посилання суду на те, що всі вимоги матеріального характеру повинна відшкодовувати страхова компанія; 3) розрахунок матеріальної шкоди в розмірі – 2 449,41 грн здійснено з урахуванням виплаченої раніше ОСОБА_2 суми у розмірі – 5 000 грн.. Загальна сума, що була витрачена на лікування становить більше – 8 000 грн.; 4) підчас судового розгляду незаконно відмовлено у задоволенні клопотання про залучення співвідповідача - ПАТ «Українська транспортна страхова компанія», витребуванні доказів, перехід до загального позовного провадження та приєднання до матеріалів справи доказів.

2.6 Узагальнені доводи відповідача в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Євценко Р.І., діючий від імені ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залити без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2020 року залишити без змін, як таке, що ухвалене у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права.
Адвокат Євценко Р.І. зазначає, що обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладений на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування. Також зауважує, що чинне законодавство не містить вимоги, що лише власник транспортного засобу, відповідальність якої застрахована, є особою відповідальною за завдання шкоди.
ОСОБА_1 у своїй заяві про усунення недоліків від 01.02.2019 року не врахував правовий висновок Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 04.12.2018 року по справі №523/8526/16-к, а саме не пред`явив позовні вимоги до страхової компанії та не заявив відповідне клопотання в порядку ст. 84 ЦПК України. 
Непред`явлення вимог до страховика, за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика, є підставою для відмови у позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.
Позивачем не надано належних доказів витрат на лікування.

2.7 Позиція особи, яка подала апеляційну скаргу на доводи, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу

У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує на те, що п. 1.7. статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб – ТЗ, зазначений у чинному договорі обов`язково страхування цивільно-правової відповідності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Якщо відповідальність ОСОБА_2 не застрахована, то саме він повинен нести відповідальність за заподіяну шкоду.

2.8 Позиція відповідача на доводи, що викладені у відповіді на відзив на апеляційну скаргу

У запереченнях адвокат Євценко Р.І., діючий від імені ОСОБА_2 , вказує, що відповідно до п. 1.4. статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається, правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. ОСОБА_4 звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої інстанції чи апеляційної інстанції при новому розгляді. Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що міститься в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції чи апеляційної інстанції підчас нового розгляду справи.

2.9 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від  26.11.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2020 року (Т. 2, а. с. 73).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від  26.11.2020 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2020 року у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 74).
17 березня 2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
25 березня 2021 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
30 березня 2021 року від ОСОБА_2 надійшли заперечення на відповідь на відзив.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та адвокат Кічук І.Г. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
У судовому засіданні адвокат Євценко Р.І., діючий від імені ОСОБА_2 , заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Просив рішення залишити без змін.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2017 року ОСОБА_2 визнано винуватим у тому, що він 06 січня 2016 року, приблизно о 01 годині 30 хвилині, керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_1 , у порушення п.п. 2.3 «б»; 12.1; 13.1; 13.3 ПДР не був уважним, не обрав безпечної швидкості руху та дистанцію, не врахував стану свого транспортного засобу, не вжив заходів для своєчасного зменшення швидкості руху, не вжив заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації у дорожній обстановці, яка склалася, а саме: рухаючись в Суворовському районі м. Одеси, по освітленому, засніженому, асфальтованому покриттю ділянки проїзної частини Миколаївської дороги, зі сторони вул. Лузанівська в напрямку вул.Червона в лівій смузі руху, при відсутності перешкод на заокругленні дороги, на засніженій ділянці виїхав на зустрічну половину проїзної частини, де допустив зіткнення правою боковою частиною кузову свого авто із передньою правою частиною автомобіля «ВАЗ-21061», під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку у лівій смузі свого напрямку руху зі швидкістю близько 45-50 км/год. У результаті ДТП водію автомобіля ОСОБА_1 були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості (Т. 1, а. с. 57-63).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2017 року стосовно ОСОБА_2 в частині вирішення цивільного позову змінено та в решті вирок суду залишено без змін.
Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 04 грудня 2018 року касаційну скаргу захисника Євценка Р. І. задоволено частково. Вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 31 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року щодо ОСОБА_2 скасовано в частині вирішення цивільного позову, та призначено у цій частині новий судовий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Тобто, враховуючи вищевикладене, факт винуватості ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди від 06 січня 2016 року о 01 годині 30 хвилині, є встановленим і доказуванню не підлягає.
Згідно Висновку №670/16 експертного авто-товарознавчого дослідження по встановленню вартості матеріальної шкоди, яка завдана власнику КТЗ, що складений 07 листопада 2016 року, вартість шкоди, що завдана власнику автомобіля ВАЗ 21061, державний номер НОМЕР_2 , в результаті скоєння ДТП на дату оцінки склала – 25 999 грн. 94 коп. (Т. 1, а. с. 26 - 29).
Автомобіль «Toyota Corolla», державний номер НОМЕР_1 , яким керував відповідач в момент ДТП, був застрахований, що підтверджується Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/284964, строк дії з 05.07.2015 до 04.07.2016 року, ліміт відповідальності, за шкоду заподіяну майну – 50 000 гривень, за шкоду, заподіяну здоров`ю – 100 000 гривень.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).
У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди маж визначатися залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу 

Доводи апелянта, що підчас судового розгляду незаконно відмовлено у задоволенні клопотання про залучення співвідповідача - ПАТ «Українська транспортна страхова компанія», витребування доказів, перехід до загального позовного провадження та приєднання до матеріалів справи доказів колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.
03.01.2019 року копію позовної заяви ОСОБА_1 від 30.06.2016 року, доповнення до позовної заяви та копію постанови Верховного суду від 04.12.2018 року (матеріали цивільно справи № 523/18327/18) було передано судді Суворовського районного суду м. Одеси Сувертак І.В.
22.01.2019 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/18327/18 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою та стягнення моральної шкоди було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Згідно мотивувальної частини вказаної ухвали, серед перелічених недоліків позовної заяви, суд зазначив, зокрема:
«Окрім того дана позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, а саме позивачем не зазначено:
-        відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;
-        перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача чи іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.
Окрім того, позивачу необхідно звернути увагу на правовий висновок, що викладений в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 грудня 2018 року № 523/8569/16-к».
01.02.2019 року на адресу суду ОСОБА_1 було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої згідно вказаних додатків було долучено копії тих документів (письмових доказів), які Позивач вважав за необхідне надати суду.
ОСОБА_1 у заяві про усунення недоліків від 01.02.2019 року не врахував правовий висновок Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.12.2018 року по справі № 523/8569/16-к, не пред`явив позовні вимоги до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», не вказав, які докази не має можливості самостійно надати суду та не заявив відповідне клопотання в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 84 ЦПК України, та у строк, зазначений у ч. 2 ст. 83 ЦПК України.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.02.2019 року відкрито провадження у справі № 523/18327/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою та стягнення моральної шкоди. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 01.04.2019 року з викликом сторін по справі.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2019 року клопотання ОСОБА_1 про залучення співвідповідачем ПрАТ «Українська транспортна компанія» залишено без розгляду. Клопотання ОСОБА_1 про витребування матеріалів кримінального провадження залишено без задоволення. Клопотання ОСОБА_1 про розгляд цивільної справи у загальному позовному проваджені залишено без задоволення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач звернувся із відповідними клопотаннями з порушенням строків їх подачі, та належним чином не обґрунтував порушення цих строків. 
З матеріалів справи №523/18327/18 вбачається, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про підставу залучення співвідповідача до участі у справі.
Однак, ОСОБА_1 , як учасник справи, проігнорував правовий висновок Верховного Суду та не заявив, у передбаченому ч. 1 ст. 51 ЦПК України порядку та строки, до початку першого судового засідання (до 01.04.2019 року) відповідне клопотання про залучення ПрАТ «УТСК» до участі у справі № 523/18327/18 у якості співвідповідача.
Крім того, згідно ч. 4 ст. 49 ЦПК України, у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або. якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.
Так, згідно ч. 3 ст. 49 ЦПК України у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Однак, ОСОБА_1 не скористався своїм правом, адже у визначені п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України та ч. 3, 4 ст. 49 ЦПК України порядку та строки не звернувся до суду з відповідними заявами.
Доводи апелянта, що цивільно-правова відповідальність автомобіля «Toyota Corollа», державний реєстраційний номер - НОМЕР_1 , застраховано на іншу особу – ОСОБА_3 , тому незаконним є посилання на те, що всі вимоги матеріального характеру повинна відшкодовувати страхова компанія, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Пунктом 1.1. ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», визначено, що страхувальники юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.
Відповідно до п. 1.4. ст. 1 цього Закону, особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Згідно п. 1.6. ст. 1 вказаного Закону власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах;
Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії.
06.01.2016 року, під час ДТП застрахованим автомобілем правомірно володів ОСОБА_2 , так як інше не встановлено. Враховуючи вищезазначені норми Закону, відповідальність останнього вважається застрахованою, оскільки ОСОБА_2 керував транспортним засобом - автомобілем «TOYOTA COROLLA», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на законних підставах.
Цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів на дату ДТП було застраховано у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» відповідно до Полісу № АЕ 4849464.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку, страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
В даному випадку сума матеріального збитку, що завдана власнику автомобіля ВАЗ 21061, державний номер НОМЕР_2 в результаті при ДТП склала – 25 999 грн. 94 коп., що встановлено Висновком №670/16 експертного авто-товарознавчого дослідження. 
Зазначена сума шкоди не виходить за рамки ліміту відповідальності, що зазначений в Полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ 4849464 ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», та з урахуванням позиції, що викладена у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 грудня 2018 року № 523/8569/16-к, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 від 02.05.2019 року, згідно якої він звернувся до ПрАТ «Українська страхова компанія» про отримання страхового відшкодування по випадку ДПТ, що сталась 06.01.2016 року.
Доводи апелянта, що розрахунок матеріальної шкоди в розмірі – 2 449,41 грн здійснено з урахуванням виплаченої раніше ОСОБА_2 суми у розмірі – 5 000 грн, а загальна сума, що була витрачена на лікування становить більше - 8000 грн, колегія суддів не приймає, оскільки докази надані ОСОБА_1 не є розрахунковим документами. Не містять всіх вимог, передбачених Наказом Міністерства Фінансів України від 21.01.2016 року № 13 «Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов`язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми № ЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок)», а також суперечать вимогам Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», відповідно до якого роздрібний продаж ліків повинен відбуватись виключно з виданням покупцю фіскального касового чеку. 
Розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість (п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України, № 6 від 27.03.92, «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).
Крім того, ОСОБА_2 було передано ОСОБА_1 кошти у сумі – 5 000 грн. в рахунок часткового відшкодування завданої шкоди, про що 30.01.2016 року було складено відповідну розписку, на цей факт також посилається апелянт. Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні стягнення завданої шкоди, у зв`язку з недоведеністю, встановивши, що квитанції та товарні чеки, що надані ОСОБА_1 не є належними доказами того, що відображені в них ліки та інше були витрачені саме на лікування, яке спричинено скоєнням ДТП.
Доводи апелянта, що судом першої інстанції не була надана оцінка аргументам, на які посилався позивач стосовно характеру завданої моральної шкоди ОСОБА_2 колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Як вбачається з матеріалів справи судом встановлено, що в результаті ДТП позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітини, с/3 грудини з незначним зміщенням відломків грудини, переломів II, V ребер з права.
Відповідно до копії медичної картки стаціонарного хворого №291/25, що міститься в матеріалах справи, госпіталізація ОСОБА_1 була 06.01.2015 року, та зазначено, що він перебував у КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» - 6 днів, до 12.01.2016 року (Т. 1, а. с. 64).
Приймаючи до уваги вищевказане, суд першої інстанції вірно визначився із розміром відшкодування моральної шкоди у розмірі – 6 000 гривень.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 13 квітня 2021 року.

Головуючий суддя:                                        А. П. Заїкін

Суддів                                                         О. В. Князюк
                                                                       
                                                               О. М. Таварткіладзе