ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22608/20                       Суддя (судді) першої інстанції: Клочкова Н.В., Пащенко К.С., Скочок Т.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.
за участю секретаря судового засідання                    Головченко В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року (повний текст складено 18 грудня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України  про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі,-
в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив стягнути з Кабінету Міністрів України середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 липня 2017 року у справі № 826/12583/16 з 26 липня 2017 року по 07 серпня 2020 року включно в розмірі 885670,57 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що Кабінет Міністрів України не є органом, який безпосередньо зобов`язаний вжити будь-які дії, спрямовані на видання розпорядчого акту про поновлення позивача на посаді, оскільки це не передбачено положеннями чинного законодавства. Крім того, позивач не перебував у трудових відносинах з Кабінетом Міністрів України, а останній діяв виключно як суб`єкт призначення, а тому сума вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач, тому належним відповідачем у даній справі є Комісія з ліквідації Державної санітарно-епідеміологічної служби України.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що відповідач є належним відповідачем у справі, оскільки він є органом, що управляє майном Державної санітарно-епідеміологічної служби України, яке передано до сфери управління Міністерства охорони здоров`я розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №437-р.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходив державну службу на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 липня 2016 року № 483-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України» позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2017 року у справі № 826/12583/16 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної санітарно-епідеміологічної служби України про поновлення на роботі, позовні вимоги задоволено, визнано протиправним та скасовано розпорядження Кабінет Міністрів України від 13 липня 2016 року № 483-р, визнано незаконним та скасовано наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 13.07.2016 №99-к «Про оголошення розпоряджень Кабінету Міністрів України від 13.07.2016 №483-р 486-р», поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України з 13.07.2016. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді (а.с.9-13 т.1).
За наслідками апеляційного та касаційного оскарження вказана постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2017 року та постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 27 грудня 2019 року.
У зв`язку з бездіяльністю відповідача щодо поновлення позивача на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що саме Кабінетом Міністрів України незаконно було звільнено позивача з займаної посади, та саме протиправні дії Кабінету Міністрів України стали підставою для подальшого порушення прав позивача у вигляді затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.
За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, який визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частинами 1, 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.  7 ст. 235 КЗпП України).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 161 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суд при прийнятті постанови вирішує питання чи є підстави допустити негайне виконання постанови. 
Згідно з ч. 1 ст. 255 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Пунктом 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)  передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; виконуються негайно.
Відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)  судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Аналогічні положення містяться в чинній редакції Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Отже, положеннями ст.236 КЗпП України визначено спеціальний суб`єкт відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника - власник, або уповноважений ним орган.
Таким чином, законодавець передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. 
При цьому, у нормі ст.2401 КЗпП України наведено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 493 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення".
Тобто, власником є саме орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника.
Судом встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №437-р вирішено передати цілісні майнові комплекси державних установ та організацій за переліком згідно з додатком із сфери управління Державної санітарно-епідеміологічної служби до сфери управління Міністерства охорони здоров`я.
Отже, органом, який уповноважений управляти майном Державної санітарно-епідеміологічної служби України є саме Кабінет Міністрів України, який у спірних правовідносинах виступає в ролі власника, який визначений у ст.236 КЗпП України, як суб`єкт відповідальності за затримку поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта, що він не є власником вказаного майна, а здійснює лише управління об`єктами державної власності, оскільки Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади, в даному випадку є уповноваженим органом управляти майном, в той час, як фактичним власником такого майна виступає Держава Україна, Уряд якої є належним суб`єктом відповідальності в рамках спірних правовідносин.
Крім того, органом, який звільнив позивача з посади заступника голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України є Кабінет Міністрів України, а тому саме він є відповідальною особою за поновлення його порушених прав в частині поновлення на займаній посаді незалежно від того, чи 
У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. 
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 27 лютого 2007 року по справі «Істинна Православна Церква в Молдові та інші проти Молдови» у справах, де боржником є сама держава, не має значення, який із органів державної влади брав участь у судових спорах та який із них несе відповідальність за виконання кінцевого рішення. Держава має бути спроможною виконати судове рішення, ухвалене на користь сторони, упродовж розумного строку.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, власник або уповноважений ним орган, зобов`язаний видати відповідний розпорядчий документ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.
При цьому, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу (розпорядження).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04), в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
На переконання суду, в даному випадку Кабінет Міністрів України, як відповідний державний орган, був проінформований про наявність судового рішення, яким було скасовано його рішення про звільнення позивача з посади заступника голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України та поновлення позивача на роботі, однак не вжив всіх необхідних заходів для його поновлення та не передати вирішення вказаного питання іншому компетентному органу для виконання, зокрема, шляхом видачі відповідного розпорядження.
Відповідно до п.7 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.
Повноваження Кабінету Міністрів України у відносинах з міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади визначені п.1 ч.7 ст.21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», відповідно до якого Кабінет Міністрів України призначає на посаду державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби за результатами конкурсу відповідно до законодавства про державну службу.
При цьому, з листа Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 20.12.2017 №08.12/52 вбачається, що Державна санітарно-епідеміологічна служба України не може виконати рішення суду про поновлення позивача на посаді, з огляду на відсутність відповідного рішення належного суб`єкта призначення.
При цьому, виконавче провадження ВП №57680615 було відкрито 13.06.2019 постановою старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Башілова В.О. на підставі виконавчого листа №826/12583/16, виданого 07.08.2017 Окружним адміністративним судом м.Києва. Боржником у вказаному виконавчому провадженні визначено саме Кабінет Міністрів України.
Відповідна обставина щодо наявності протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України в частині виконання постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 06.07.2017 у справі №826/12593/16 встановлена також ухвалою вказаного суду від 13.03.2019 у справі №826/12583/16 за наслідком розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю, та за наслідками апеляційного оскарження, підтверджено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019, якою апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м.Києва від 13.03.2019 залишено без змін.
Натомість право Кабінету Міністрів України виносити організаційно-розпорядчі акти у формі розпоряджень з кадрових питань (до яких належить вирішення питання про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника) прямо передбачено п.2 § 30 глави 1 розділу 4 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 №950, що свідчить про необґрунтованість тверджень апелянта про відсутність у нього відповідних повноважень щодо видачі розпорядження про поновлення позивача на посаді заступника голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Кабінет Міністрів України є належним відповідачем у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.
В той же час, відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абз. 3 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абз. п. 4 цього Порядку.
Згідно з п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
У відповідності до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до п. 10 Порядку № 100, зокрема у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у п.п. 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
Зважаючи на встановлене, колегія суддів також зазначає, що оскільки звільнення позивача було здійснено з порушенням порядку установленого законом, а виконання судового рішення не відбулося, то стягненню підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення позивача на посаді, в межах позовних вимог. 
Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2019 року у справі №809/4462/15.
Суд першої інстанції вірно здійснив розрахунок середнього заробітку, виходячи з довідки Державної санітарно-епідеміологічної служби України  від 03 серпня 2016 року № 189, за якою середньоденна заробітна плата позивача становила 664,09 грн.
З огляду на встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 292 "Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році" посадовий оклад за посадою заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який до звільнення ОСОБА_1 складав 10338,00 грн, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 "Питання оплати праці працівників державних органів", беручи редакцію на кожен відповідний рік, за яким посадовий оклад за посадою заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України підвищувався до 11000,00 грн у 2017 році, до 14500,00 грн у 2018 році, до 20020,00 грн у 2019 році та до 26500,00грн у 2020 році, судом першої інстанції вірно встановлено, коефіцієнт підвищення посадового окладу позивача: 11 000,00 грн/10 338,00 грн = 1,06 у 2017 році; 14 500,00 грн/10 338,00 грн = 1,40 у 2018 році; 20 020,00 грн/10 338,00 грн = 1,94 у 2019 році; 26 500,00 грн/10 338,00 грн = 2,56 у 2020 році.
З огляду на викладене, з урахуванням коефіцієнту підвищення середньоденний заробіток за посадою позивача складає: 664,09 грн. х 1,06 = 703,94 грн у 2017 році; 664,09 грн. х 1,40 = 929,73 грн у 2018 році; 664,09 грн. х 1,94 = 1288,33 грн у 2019 році; 664,09 грн. х 2,56 = 1700,07 грн у 2020 році;
Однак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що період затримки виконання рішення про поновлення позивача на роботі розпочинається з дати ухвалення постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.07.2017 у справі №826/12583/16, оскільки затримка виконання вказаного рішення розпочинається заме з наступного дня - з 27.07.2017, з якого і має обраховуватись розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника.
При цьому, за період з моменту незаконного звільнення позивача з посади заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України по дату ухвалення постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.07.2017 у справі №826/12583/16 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 липня 2016 року по 26 липня 2017 року було стягнуто на користь позивача рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 12.06.2018 у справі №826/16770/17, з урахуванням змін, внесених постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2018 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Державної санітарно-епідеміологічної служби України в особі ліквідаційної комісії про стягнення середнього заробітку.
Отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 27 липня 2017 року по 07 серпня 2020 року включно складає: 703,94 грн. * 109 робочих днів у 2017 році + 929,73 грн. * 250 робочих днів у 2018 році + 1288,33 грн. * 249 робочих днів у 2019 році + 1700,07 грн. * 150 робочих днів у 2020 році = 884966,63 грн, який підлягає стягненню з відповідача.
При цьому, в суді першої інстанції позивачем було уточнено позовні вимоги та визначено відповідачем саме Кабінет Міністрів України, що свідчить про необґрунтованість тверджень апелянта про вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог в частині задоволення позовних вимог не до Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України.
Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта на не допустимість стягнення коштів, що виділяються для органів державної влади, оскільки стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі прямо передбачена нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, без будь-яких застережень щодо належності відповідного суб`єкта до органів державної влади.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відтак, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 , однак помилився в періоді такої затримки, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зміни мотивувальної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції. 
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Частиною 4 ст. 317 КАС України зазначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що неправильне тлумачення закону, призвели до помилкових висновків щодо періоду, з якого розпочинається затримка виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, що свідчить про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року змінити, в мотивувальній частині з урахуванням висновків даної постанови та викласти абзац 2 резолютивної частини в такій редакції:
«Стягнути з Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )  середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду місті Києва від 26 липня 2017 року у справі №826/12583/16 з 27 липня 2017 року по 07 серпня 2020 року включно в розмірі 884966,63 грн. (вісімсот вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят шість грн 63 коп.).».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року - залишити без змін.
Повний текст постанови складено 19 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                                   Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    Л.В.Бєлова

                                                                                                    А.Ю.Кучма