ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 червня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/94/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:
від Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м.Київ – Овчарук О.О., за довіреністю від 15.01.2021 року №14-16;
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м.Миколаїв – не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.02.2021 року, м. Миколаїв, суддя Коваль С.М., повний текст рішення складено та підписано 22.03.2021 року
у справі № 915/94/20
за позовом Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв
про стягнення коштів у сумі 3 769 649, 24 грн.,-
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

          В січні 2020 року Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв на користь Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ 3      769      649 грн. 24 коп., в тому числі: пені – 1      744      382 грн. 17 коп., 3% річних – 118      935 грн. 14 коп., штрафу – 1      712      855 грн. 17 коп. та інфляційних втрат – 193 476 грн. 76 коп., а також відшкодувати за рахунок відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 56      544 грн. 74 коп.
          Позовні вимоги обґрунтовано тим, що всупереч умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу від 17.12.2014 року № 44/15- ПР, відповідачем не виконано обов`язку зі своєчасної оплати за отриманий природний газ у встановлені строки, у зв`язку з чим, рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16.08.2016  року по справі №915/693/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 24.01.2017 року з відповідача було стягнуто інфляційні втрати у розмірі 15      145      906 грн. 06 коп., 3% річних у розмірі 1      618      416 грн. 92 коп., пеню у розмірі 11      003      263 грн. 79 коп., штраф у розмірі 3      433      531 грн. 92 коп.
          Посилаючись на вимоги ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, позивач зазначив, що оскільки за зобов`язаннями жовтня 2015 року відповідач розрахувався лише 02.02.2016 року, за зобов`язаннями листопада 2015 року – 25.02.2016 року, за зобов`язаннями грудня 2015 року – 12.04.2016 року, з останнього, за період, який не охоплений рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16.05.2016 року по справі №915/693/16, належить стягнути пені у розмірі 1 744 382 грн. 17 коп., 3% річних – 118 935 грн. 14 коп., штрафу – 1 712 855 грн. 17 коп. та інфляційних втрат – 193 476 грн. 76 коп.
          Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 24.02.2021 року у справі №915/94/20 (суддя Коваль С.М.) у позовних вимогах Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв відмовлено у повному обсязі.
          Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки законодавцем передбачено можливість уникнення боржником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання, як у спосіб не нарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань – лише за умови погашення заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 року, підстави стягнення з відповідача нарахованих позивачем сум штрафу, пені, інфляційних втрат та 3% річних відсутні, оскільки станом на час прийняття вказаного вище Закону, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв перед Акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ за отриманий природний газ була погашена.
          
          Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

          Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м.Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.02.2021 року у справі №915/94/20 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м.Миколаїв про стягнення пені, 3% річних, штрафу та інфляційних втрат у загальному розмірі 3 769      649 грн. 24 коп., у стягненні яких було відмовлено, задовольнити у повному обсязі, а також відшкодувати скаржнику за рахунок відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги.
          Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, в тому числі неправильним застосуванням ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
          Зокрема, Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ вважає, що обставини та висновки суду першої інстанції, зазначені ним в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи, оскільки позивачем було подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв, а не до ОКП «Миколаївоблтеплоенерго».
          Крім того, скаржник, не погоджуючись з висновками Господарського суду Миколаївської області зазначив, що вони здійснені на підставі неналежних та недопустимих доказів щодо визначення факту цільового використання відповідачем отриманого від позивача природного газу. Тобто, твердження скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі по суті зводяться до того, що Товариство з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв фактично не є суб`єктом, який може уникнути відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання,  у відповідності до ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки, споживав газ для забезпечення власної виробничої діяльності, пов`язаної з виробництвом теплової та електричної енергії, а отже, на думку позивача, газ для власних потреб використаний Товариством для забезпечення його господарської діяльності.
          Посилаючись на вимоги ст. 1 Закону України «Про електроенергетику», який був чинний до 11.06.2017 року, та на п. 1.2. договору купівлі-продажу природного газу від 17.12.2014 року №44/15-ПР, яким визначено цільове призначення газу – виключно для своїх потреб, позивач зазначає, що виробництво електричної енергії, яке регулюється чинним законодавством, не стосується задоволення власних потреб юридичної особи, а тому питання заборгованості з оплати природного газу, використаного для власних потреб юридичної особи шляхом виробництва теплової чи електричної енергії, не регулюються Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
          Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2021 року за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.02.2021 року у справі № 915/94/20 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до судового розгляду.
           20.05.2021 року, поштою, через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив суд апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.02.2021 року у справі №915/94/20 – без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів справи.
          Зокрема, відзив обґрунтовано тим, що у скаржника відсутні правові підстави для нарахування пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних з огляду на положення Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки, остаточне погашення основного боргу здійснено 12.04.2016 року, що також не заперечується позивачем.
          Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв у відзиві наголосило на тому, що доводи скаржника про те, що природний газ використовувався відповідачем лише для власних потреб не заслуговує на увагу, оскільки ч. 3 Статуту Товариства визначено предмет та мету його діяльності, яка полягає в одержанні прибутку від виробництва, передачі та постачання електричної та теплової енергії, відповідно до одержаних ліцензій. При цьому, значною часткою споживачів Підприємства відповідача є населення, бюджетні організації та установи.
          Поряд із зазначеним вище, відповідач звертає увагу колегії суддів Південно-західного апеляційного господарського суду на ту обставину, що позивач, отримуючи грошові кошти на поточний рахунок із спеціальним режимом використання від відповідача, з призначенням платежу: за спожитий природний газ для виробництва електричної енергії, зараховував їх в рахунок оплати по договору від 17.12.2014 року № 44/15-ПР без жодних зауважень, що свідчить про фактичну згоду останнього з тим, що придбаний природний газ використовується відповідачем виключно для виробництва електричної енергії.
          В судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ – Овчарук О.О. підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. 
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв в судове засідання не з`явився, про причини неявки в судове засідання не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить наявний у матеріалах справи  звіт про відправку ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2021 про відкриття провадження у справі №915/94/20 на електронну адресу відповідача, якою останнього повідомлено про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду. 
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Разом із тим право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі "Пелевін проти України").
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Також необхідно зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Так, відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень, ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень регулюються Законом України «Про доступ до судових рішень», у відповідності до ст. 2, 4 якого скаржник (інші учасники справи), проявивши належну обачність, оскільки є апелянтом по даній справі, міг дізнатись з Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація якого є загальнодоступною, про рух справи, ініціатором перегляду якої в апеляційному порядку він є. 
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, а затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав особи, яка з`явилася до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає що апеляційна скарга Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.02.2021 року у справі № 916/94/20 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

          Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.
                    
          За умовами договору № 44/15-ПР купівлі-продажу природного газу від 17.12.2014 року, який було укладено між Публічним акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ (продавець) та Публічним акціонерним товариством “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв (покупець), продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією “Нафтогаз України” за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору (п. 1.1 Договору).
          З п. 1.2 договору вбачається, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.
Згідно з п. 2.1 договору, продавець передає покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 17 418 тис. куб. м. (сімнадцять мільонів чотириста вісімнадцять тисяч куб. м), у тому числі по місяцях 1, 2, 3, 4 кварталів.
З вимог п. 3.1 договору вбачається, що продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірний/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.
Відповідно до п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.
Як убачається з п. 3.4 договору (в редакції додаткової угоди № 9 від 22.10.2015 року) не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного/газовидобувного/газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа повертає покупцю та газотранспортному/газовидобувному/газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.
          Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу (п. 5.4 Договору).
Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку:
-          оплата в розмірі 30% (тридцять відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 (п`ять) банківських днів до початку місяця поставки газу;
- оплата в розмірі 35% (тридцять п`ять відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15-го числа поточного місяця поставки.
Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
          За умовами п. 7.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.
У разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу (п. 7.2 договору). 
Згідно п. 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.
          Відповідно до п. 11.1 договору він набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині поставки природного газу з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг за його транспортування до повного погашення заборгованості.
          10.02.2015 року, 18.03.2015 року, 10.04.2015 року, 12.05.2015 року, 08.06.2015 року, 27.07.2015 року, 16.10.2015 року, 25.11.2015 року між сторонами було укладено додаткові угоди №№1, 2, 3, 4, 5, 6, 8, 11  до договору купівлі-продажу природного газу від 17.12.2014 року №44/15-ПР, відповідно до умов яких до вказаного вище договору було внесено зміни щодо ціни газу.
           27.08.2015 року, між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №7  до договору купівлі-продажу природного газу від 17.12.2014 року №44/15-ПР, відповідно до умов якої до вказаного вище договору було внесено зміни щодо адреси та реквізитів сторін.
          Додатковою угодою від 22.10.2015 року №9 до договору купівлі-продажу природного газу від 17.12.2014 року №44/15-ПР було внесено зміни щодо порядку та умов передачі газу  та ціни газу.
          Додатковою угодою від 03.11.2015 року №10 до договору купівлі-продажу природного газу від 17.12.2014 року №44/15-ПР було внесено зміни щодо місцезнаходження та банківських реквізитів сторін.
          Вказаний вище договір та додаткові угоди до нього підписані уповноваженими особами сторін та скріплені печатками.
          Протягом січня - квітня жовтня - грудня 2015 року, позивачем відповідачу було поставлено природний газ на загальну суму 122      570      271 грн. 49 коп., на підтвердження чого між сторонами у справі було складено акти приймання-передачі природного газу: від  31.01.2015 року на суму 23      097      492 грн. 46 коп., від 28.02.2015 року на суму 20      194 393 грн. 94 коп., від 31.03.2015 року на суму 25      088 417 грн. 50 коп., від 30.04.2015 року на суму 6      118 280 грн. 95 коп., від 31.10.2015 року на суму 7      309 994 грн. 25 коп., від 30.11.2015 року на суму 16      292 332 грн. 80 коп., від 31.12.2015 року на суму 24      469 359 грн. 59 коп. Зазначені вище акти підписано як з боку продавця, так і з боку покупця без зауважень та заперечень та скріплені їх печатками.
          Як вбачається з виписки по операціям Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м.Миколаїв, відповідач за отриманий від позивача у 2015 році природний газ остаточно розрахувався 12.04.2016 року, що також підтверджується наявними у матеріалах справи копіями виписок по поточному рахунку із спеціальним призначенням Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» м.Київ  № НОМЕР_1 .
          У зв`язку із несвоєчасною сплатою за природний газ відповідачем позивач за спірний період здійснив розрахунок штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань за договором купівлі-продажу природного газу, у відповідності до якого Товариству з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м.Миколаїв нараховано до сплати пеню у розмірі 1      744      382 грн. 17 коп., 3% річних – 118      935 грн. 14 коп., 7% штрафу – 1      712      855 грн. 17 коп., інфляційних втрат – 193      476 грн. 76 коп.
          Крім того, у матеріалах справи наявне рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.08.2016 у справі № 915/693/16, залишене без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 24.01.2017 року, яким з Публічного акціонерного товариства “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв на користь Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” стягнуто 15 145 906, 06 грн. -  суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів; 1 618 416, 92 грн. – 3 % річних; 11 003 263, 79 грн. – пені; 3433 531, 92 грн. -  штрафу; 88534, 33 грн. - витрат по сплаті судового збору.
          Відповідно до звітності про використання палива ліцензіатом з виробництва електричної та теплової енергії, форма якого визначена за № 1-НКРЕ, зокрема, станом на грудень 2015 року, відповідачем здійснено витрат палива в натуральному вимірі у кількості 2.796 млн. куб. м., при цьому, на власні потреби вироблено електричної енергії у кількості 2      481 тис. Гкал, корисний відпуск енергії, у т. ч. ДП «Енергоринок» – 12      327 тис. Гкал, що підтверджується також аналогічними звітами по місяцях за 2015 рік.
          За звітністю про ліцензовану діяльність суб`єктів господарювання з виробництва електричної та теплової енергії за 12 місяців 2015 року, за формою № 6-НКРЕ –енерговиробництво, відповідачем на інші види діяльності (код рядка 020) газ не використовувався, весь обсяг отриманого газу було використано для виробництва електричної та теплової енергії іншим категоріям споживачів, що також підтверджується звітами про транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами за 2015 рік, відповідно до яких, теплова енергія відпускається кінцевим споживачам, в тому числі для потреб бюджетних установ.
          За актом звіряння розрахунків від 30.09.2019 року, який підписано як з боку позивача, так і з боку відповідача, сальдо на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз» становить 166      520      246 грн. 34 коп.
          Листом від 28.11.2019 року за вих. №03/1780, ПРАТ «Миколаївська Теплоцентраль», м. Миколаїв повідомило Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ про те, що штрафні санкції за несвоєчасну сплату природного газу використаного для виробництва електроенергії у сумі 31      201 118 грн. 69 коп., у тому числі за договором від 17.12.2014 року №44/15-ПР-22 визнані такими, що підлягають списанню у порядку, передбаченому діючим законодавством.
          Крім того, у матеріалах справи мається лист Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.08.2017 року, адресований відповідачу, про внесення Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль», м. Миколаїв до Реєстру теплопостачальних та тепло генеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, на підставі Наказу від 01.08.2017 року №189.
          Зі Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв, а саме з п. 3.2., 3.3. вбачається, що виробництво електроенергії та постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря є основними видами діяльності Товариства. Предметом діяльності Товариства є: постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом, виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях та установках з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільними) тепловими мережами.
          Також матеріали справи містять роздруківку з картки рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв за період з 03.08.2015 року по 12.04.2016 року, з якої вбачається систематичне надходження коштів на рахунок відповідача за електричну енергію від ДП «Енергоринок», на підставі договору №Д-РП-028.
          З постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.07.2015 року №2118 також вбачається, що Публічне акціонерне товариство «Миколаївська ТЕЦ», правонаступником якого є відповідач по справі віднесено до переліку виробників електричної енергії, яким перераховуються кошти у повному обсязі на поточні рахунки із спеціальним режимом використання.
           10.03.1999 року, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Публічному акціонерному товариству «Миколаївська Теплоенергоцентраль», м. Миколаїв було видано ліцензію №311 на виробництво електричної енергії, яку поновлено 23.11.2012 року №366. В подальшому, 13.07.2006 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Публічному акціонерному товариству «Миколаївська Теплоенергоцентраль», м. Миколаїв було видано ліцензію №901 на виробництво теплової енергії на теплоенергоцентралях, ТЕС, АЕС, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії. 23.11.2012 року, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Публічному акціонерному товариству «Миколаївська Теплоенергоцентраль», м. Миколаїв було видано ліцензію на транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами №366.
           У зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем за поставлений природний газ Акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача нараховані пеню, 3% річних, штраф та інфляційні втрати.

          Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

          За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України  господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач є ліцензіатом на виробництво електричної енергії, виробництво теплової енергії на теплоенергоцентралях, ТЕС, АЕС, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії, на транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами. При цьому, Статутом Товариства визначено предмет та мету його діяльності, яка полягає в одержанні прибутку від виробництва, передачі та постачання електричної та теплової енергії, відповідно до одержаних ліцензій. При цьому, значною часткою споживачів підприємства відповідача є населення, бюджетні організації та установи.
Також судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач належним чином не виконав передбачені договором купівлі-продажу природного газу від 17.12.2014 року №44/15-ПР зобов`язання з вчасної оплати природного газу, поставленого позивачем в січні – грудні 2015 року, в зв`язку з чим рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16.08.2016  року по справі №915/693/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 24.01.2017 року з відповідача було стягнуто інфляційні втрати у розмірі 15 145 906 грн. 06 коп., 3% річних у розмірі 1 618 416 грн. 92 коп., пеню у розмірі 11 003 263 грн. 79 коп., штраф у розмірі 3 433 531 грн. 92 коп.
В подальшому, скаржник, посилаючись на те, що вищевказані судові рішення не виконано відповідачем у повному обсязі, що не припиняє зобов`язальних відносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за неналежне невиконання своїх господарських зобов`язань, звернувся до місцевого господарського суду з вимогами про стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, у відповідності до вимог п. 6.1 спірного договору купівлі-продажу природного газу та ст. 625 Цивільного кодексу України.
В той же час, 30.11.2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» № 1730-VIII, яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Відповідно до ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону є, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Статтею 2 Закону передбачено, що його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до Реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 року № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.
Згідно з п. 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 року заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань зі сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016 року.
Частиною 3 ст. 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії; цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань, до того ж, її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 07.02.2018 року у справі № 927/1152/16, від 26.02.2019 року у справі № 904/2960/18, від 15.03.2018 року у справі № 904/10736/16, від 22.05.2018 року у справі № 905/3266/16, від 26.11.2019 року у справі №905/178/19, від 26.11.2019 року у справі № 905/39/19 та інших.
Так, Верховний Суд у постанові від 07.02.2019 року по справі № 927/1152/16, зазначив, що аналіз наведених норм Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» дає підстави для висновку, що ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів ч. 3 ст. 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у межах своєї компетенції).
Також необхідно зазначити, що Верховний Суд у постанові від 29.01.2018 року у справі № 904/10745/16, дійшов висновків, що до заборгованості, що виникла та погашена до набрання чинності Законом не можуть бути застосовані передбачені Законом правила та вимоги щодо необхідності включення підприємства до Реєстру (реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості), оскільки за загальним правилом (ч. 1 ст. 58 Конституції України) закон не має зворотної дії в часі. Таким чином, виконання ч. 3 ст. 7 Закону не потребує включення відповідача до Реєстру (реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості).
Тобто, застосування цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст. 1, 2, 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.
Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тоді положення ст. 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення факт включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".
З матеріалів справи вбачається, що заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв за поставлений природний газ у січні - грудні 2015 року відповідачем погашена в повному обсязі 12.04.2016 року, що не заперечується сторонами по справі, тобто, до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», зважаючи на що, станом на 30.01.2020 року (дата звернення позивача із даною позовною заявою до суду) у Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ були відсутні правові підстави для нарахування пені, 3 % річних, штрафу та інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 17.12.2014 року № 44/15-ПР, оскільки ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до 30 листопада 2016 року, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані - підлягають списанню з 30 листопада 2016 року, про що судом першої інстанції правомірно зазначено в оскаржуваному рішенні від 24.02.2021 року у справі №915/94/20.
Отже, судова колегія погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області, викладеному в оскаржуваному рішенні про те, що оскільки основна заборгованість за поставлений природний газ у січні - грудні 2015 року відповідачем була погашена в повному обсязі до набрання чинності Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», тому, відповідно, відсутні підстави для нарахування відповідачу пені в сумі  – 1 744 382 грн. 17 коп., 3% річних – 118 935 грн. 14 коп., штрафу – 1 712 855 грн. 17 коп. та інфляційних втрат – 193 476 грн. 76 коп. у зв`язку із простроченням оплати за поставлений природний газ.
Разом з тим, доводи скаржника про те, що відповідач по справі використовував поставлений позивачем природний газ лише для власних потреб, а тому не є суб`єктом правовідносин, визначених ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не приймаються колегією суддів як належні з огляду на наступне.
Як було зазначено раніше, Товариство з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв провадить свою господарську діяльність на підставі виданих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ліцензій на виробництво електричної енергії, виробництво теплової енергії на теплоенергоцентралях, ТЕС, АЕС, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії, на транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, а також Статуту Товариства, відповідно до якого предметом та метою його діяльності є одержання прибутку від виробництва, передачі та постачання електричної та теплової енергії, відповідно до одержаних ліцензій. 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2018 року у справі №915/693/16 (залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 року), встановлено, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16.08.2016 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 року та відповідно до наказу суду від 11.11.2016 року, з боржника на користь стягувача була стягнута заборгованість, на яку нараховані пеня, штраф, 3% річних та інфляційні втрати, тобто нарахування, які проведені на заборгованість, яка виникла до 01.07.2016 року, з огляду на що, скарга Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ на дії органу державної виконавчої служби щодо зупинення вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження ВП №55573543 була залишена без задоволення.
Таким чином, вищевказаними судовими рішеннями підтверджено позицію суду першої інстанції у даній справі про те, що твердження скаржника, що природний газ, у відповідності до умов укладеного договору купівлі-продажу природного газу №44/15-ПР боржником придбаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а не для власних потреб, як зазначено скаржником в апеляційній скарзі.
Відтак, судова колегія наголошує, що у відповідності до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України у даному випадку, обставина про те, що на умовах спірного договору Товариством з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв (на той час – Публічним акціонерним товариством «Миколаївська ТЕЦ) природний газ використовувався саме для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а не для власних потреб встановлена, а тому доказування з боку відповідача не потребує.
Крім того, наявними у матеріалах письмовими доказами, а саме: документами, що підтверджують постачання електроенергії ДП «Енергоринок»; звітністю про використання палива відповідачем - ліцензіатом з виробництва електричної та теплової енергії за 2015 рік, у тому числі по місяцях; звітністю про транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами за 2015 рік, у тому числі по місяцях також спростовується твердження скаржника, що Товариством з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль”, м. Миколаїв природний газ використовувався лише для задоволення власних потреб. Тому, доводи скаржника щодо нерозповсюдження вказаного вище закону на відповідача в повному обсязі з огляду на те, що останній частково використовував придбаний газ і для власних потреб, судовою колегію відхилені, оскільки навіть в такому випадку, позивач у розрахунку штрафних санкцій не виокремив взагалі обсяги отриманого та не сплаченого своєчасно природного газу, виходячи з таких його тверджень. 
З огляду на зазначене вище, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м.Київ, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують наведених висновків господарського суду першої інстанції, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, оскаржуване рішення суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування, а, відтак, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
При цьому, колегія суддів зазначає, що виявлена позивачем технічна помилка суду першої інстанції, щодо юридичної назви відповідача «ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», а не Товариство з обмеженою відповідальністю “Миколаївська теплоелектроцентраль” не спростовує правильних по суті висновків оскаржуваного рішення, не може бути підставою для його скасування та не призводить до негативних процесуальних наслідків, як для позивача, так і для відповідача, а може бути виправлена в установленому процесуальним законом порядку.
Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що аргументи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свої підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ, є таким, що  прийнятий за наявності належного дослідження всіх обставин даної справи та доказів на їх підтвердження, з огляду на що Південно-західний апеляційний господарський суд вважає що апеляційна скарга Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.02.2021 року у справі № 915/94/20 – не потребує зміни чи скасування. 
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.02.2021 року у справі № 915/94/20 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.02.2021 року у справі № 915/94/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 07.06.2021 року.
Повний текст постанови складено 08 червня 2021 року.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	А.І. Ярош