Ухвала
Іменем України
 
26 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 766/6541/214
провадження № 61-3081ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 26 січня 2021 року у складі колегії суддів: Пузанової Л. В.. Склярської І. В., Чорної Т. Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.
 
Позов мотивував посилаючись на те, що 09 червня 2018 року між ним та відповідачем укладений договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30 000,00 умовних одиниць, що еквівалентно доларам США, які він зобов`язувався повернути в строк до кінця 2018 року, про що власноруч написав розписку. 
 
Посилаючись на те. що у встановлений строк відповідач свої зобов`язання щодо повернення позики, у повному обсязі не виконав, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 борг, який станом на 15 квітня 2020 року складає 746 487,28 грн, з яких 639 088,00грн - основний борг; 80 806,72 грн - проценти за користування позикою та 26 592,56 грн - три проценти річних від простроченої суми. 
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29 вересня 
2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами відсутні будь - які грошові зобов`язання, які випливають із договору позики, оскільки в укладеному договорі позики не зазначено в яких саме умовних одиницях відповідач отримав позику від позивача, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення сторонами договору позики.
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 26 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 665 680, 56 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що зазначення у борговій розписці про отримання відповідачем від позивача грошових коштів в умовних одиницях виключає виникнення зобов`язань за договором позики та свідчить про відсутність у відповідача обов`язку щодо повернення позики. Крім того, у порушення вимог пункту 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України помилково розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, що є обов`язковою підставою для його скасування. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У березні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 26 січня 
2020 року, у якій заявник просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2021 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 залишено без руху, надано заявнику строк до 15 квітня 2021 року для подання касаційної скарги у новій редакції із зазначенням підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно до вимог частини другої статті 389 та пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України. 
 
У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 у новій редакції.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статей 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки не встановив дійсну правову природу боргової розписки, не надав належної оцінки його доводам про те, що він не отримував будь-яких грошових коштів у борг від позивача, та дійшов помилкового висновку, що зазначена у розписці сума боргу 30 000,00 умовних одиниць є саме доларами США.
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків про незаконність та необгрунтованість оскаржуваних судових рішень.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.
 
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що розписка написана відповідачем власноручно і ця обставина ним не заперечувалася.
 
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
 
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
 
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2018 року у справі 
№ 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 09 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики, про що останній власноруч написав боргову розписку, за змістом якої він отримав від 
ОСОБА_2 30 000,00 умовних одиниць для придбання житла та зобов`язався повернути цю суму до кінця 2018 року.
 
На підтвердження факту укладення сторонами договору позики та його умов позивач, крім боргової розписки від 09 червня 2018 року, надав суду дві написані ним розписки про отримання від ОСОБА_4 у рахунок погашення існуючого боргу в сумі 30 000,00 доларів США : 09 лютого 2019 року - 3 800,00 доларів із залишком боргу в сумі 26 200 доларів та 31 серпня 2018 року - 2 600 доларів із залишком боргу в сумі 23 600 доларів США, у яких крім підпису ОСОБА_2 міститься підпис ОСОБА_1 . 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції установивши, що на підтвердження укладення договору позики та його умов 
09 червня 2018 року відповідач видав розписку позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем певної суми грошових коштів у борг зі строком повернення до кінця 2018 року, тобто містить боргове зобов`язання та строк повернення, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення боргу за договором позики.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що у порушення істотних умов договору позики, у розписці не визначено валюту у якій надавався борг, а зазначено лише умовні одиниці, що не відповідає вимогам закону є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції встановив, що на виконання умов укладеного між сторонами договору позики від 09 червня 2018 року, ОСОБА_1 повертав грошові кошти у рахунок погашення існуючого боргу саме в доларах США, зокрема, 09 лютого 2019 року - 3 800,00 доларів США та 31 серпня 2018 року - 2 600,00 доларів США. 
 
Аналізуючи наведене, визначення у борговій розписці валюти в умовних одиницях, під якими сторони розуміли долари США, за усіма встановленими обставинами справи є очевидним для будь-якої розсудливої та добросовісної особи. 
 
Посилання заявника на неврахування апеляційним судом правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі 
№ 367/7135/16-ц, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц є безпідставними, оскільки апеляційний правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, що узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у наведених вище справах, але за інших встановлених судами обставинами справ.
 
Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди заявника ухваленим апеляційним судом судовим рішенням, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував. Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та ухвалив судове рішення з урахуванням висновків викладених у постановах Верховного Суду.
 
Таким чином, постанова Херсонського апеляційного суду від 26 січня 
2021 року, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 26 січня 
2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:	Г. І. Усик     І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак