П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/5802/20-а                               Головуючий у 1-й інстанції:  Крапівницька Н. Л. 
Суддя-доповідач:  Граб Л.С. 

16 червня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Іваненко Т.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення   Вінницького окружного адміністративного суду  від  25 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про  визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  військової частини   НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати в день звільнення 29 серпня 2018 року всіх  сум, що підлягали виплати при звільненні; 
-зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням розміру середньоденного грошового забезпечення позивача станом на день звільнення та часу затримки такого розрахунку 755 днів. 
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 позов задоволено частково:
-визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 в день звільнення 29 серпня 2018 року всіх сум, що належали;
-зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за  період з  30.08.2018 року по 23.09.2020 року в розмірі 10471,85 грн. (десять тисяч чотириста сімдесят одну гривню 88 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до  невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що визначаючись із розміром суми середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції обрахував, що істотність частки невиплачених сум грошового забезпечення в порівнянні з із середнім заробітком за час затримки розрахунку становить 3,9%, внаслідок чого стягнув на користь позивача 10691,58 грн. (3,9% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку).
Однак, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 визначив механізм розрахунку розміру середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні при застосуванні принципу співмірності з врахуванням висновків, викладених в постанові Великої палати Верховного Суду від 26 червня 2019року (справа № 761/9584/15).
Згідно розрахунків позивача, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, з врахуванням принципу пропорційності визначеного з врахуванням висновку Верховного Суду в постанові від 30 листопада 2020 року, становить 26680,85 грн.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 1993 року по 2018 рік проходив військову службу за контрактом в Збройних Силах  України. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29 серпня 2018 року № 38-рс позивача звільнено з військової служби у запас за пп. "к" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29 серпня 2018 року № 168 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 
На виконання вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" з позивачем було проведено розрахунок по грошовому забезпеченню, проте вищевказані кошти виплачені не в повному обсязі, а саме-не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно та  компенсацію за невикористану у 2016- 2018 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, що слугувало підставою для звернення   ОСОБА_1 до суду. 
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у  справі №120/1105/20-а визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.08.2018 та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.08.2018 року. 
На виконання рішення суду, 23.09.2020 відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в сумі 10691,58 грн. 
В подальшому, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції, посилаючись на ряд рішень  Верховного Суду,  в аналогічних справах, зокрема на постанову Верховного Суду від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, дійшов висновку, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 10471, 85 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до частини другої ст.19 Конституції України  органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Ч.1 ст.9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
П.2, 4 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Згідно ч.2 ст. 24 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII  "Про військовий обов`язок та військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Так, п.242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, врегульовано, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.
Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя
Задля захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Таким чином, Велика Палата дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
У постанові Великої Палати у справі № 821/1083/17 також зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Аналіз вищезазначеного свідчить про те, що  нормами ст.117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні, в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже зважаючи на те, що в рамках розгляду даної справи з`ясовано, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Як з`ясовано з матеріалів справи, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 в/ч НОМЕР_1 проведено 29.09.2020 року, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що військова частина зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 30.08.2018по 23.09.2020.
В той же час, позивач вважає, що визначаючись з розміром компенсації за вищевказаний період, суд першої інстанції мав би застосувати механізм розрахунку  викладений в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, а не в постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.
При цьому, скаржник просив звернути увагу, що він володіє документально підтвердженою інформацією щодо загальної суми належних при звільненні виплат, що в свою чергу дає можливість застосувати останню практику Верховного Суду стосовно визначення середнього заробітку, однак в рамках розгляду цієї адміністративної справи, суд першої інстанції не досліджував даного питання, а оскільки розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, то і позивач був позбавлений можливості пред`явити необхідні відомості. 
Надаючи правову оцінку доводам апелянта, колегія суддів виходить із наступного.
П.2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 150648,76 гривень, з яких: з яких 135680,55 грн. (90,07%) одноразова грошова допомога у разі звільнення, 14968,21 грн. (9,93%)- грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 268689,4 грн.
Отже, виходячи з принципу пропорційності, колегія судів, застосовуючи механізм розрахунку розміру середнього заробітку, викладений Судовою палатою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 26680,85 грн. (9,93% від 268689,4 грн.),   як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
З огляду на зазначене, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині, а саме-щодо визначення суми середнього заробітку, з врахуванням принципу співмірності та приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині. 
Крім того, зважаючи на те, що даний спір стосується виплати конкретної грошової суми, яка має бути виплачена позивачу відповідно до ст.117 КЗпП України, то колегія суддів вважає, що правильним та ефективним способом захисту прав останнього буде стягнення середнього заробітку з відповідача, а не зобов`язання останнього виплатити кошти.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої  інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та прийняти  нову постанову про  часткове задоволення позову. 
Відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Оскільки апеляційна скарга позивача задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано в частині, та в цій частині судом апеляційної інстанції прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судових збір у розмірі 630,60 грн. (1261,20 грн. /2). 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 304, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії скасувати в частині  зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за  період з  30.08.2018 року по 23.09.2020 року в розмірі 10471,85 грн. (десять тисяч чотириста сімдесят одну гривню 88 коп.).
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  в розмірі 26680 грн. 85 коп.
В решті позову відмовити. 
В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 залишити без змін. 
Стягнути з  військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 630 грн. 60 коп. судових витрат.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Іваненко Т.В.