ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/363/21 Справа № 201/9586/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 39 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2010 року 
по справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , третя особа – Орган опіки та піклування в особі управління-служби в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, –  
В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 16 липня 2011 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . 
Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року шлюб між ними розірвано, відповідач покинув їх. 
Починаючи з березня 2017 року вона з дитиною мешкає окремо від відповідача, який свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, не навідував її з дитиною, не цікавився життям, вихованням та станом здоров`я дитини, не забезпечував, не надав будь-якої допомоги, фактично самоусунувся від цього взагалі. 
Вважає, що зараз сама зможе захистити малолітню дитину, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод. Вона працює, матеріально забезпечена, займається вихованням та утриманням своєї дитини, її лікуванням та навчанням, та несе додаткові витрати на її утримання. 
У зв`язку з наведеним, просила визначити місце мешкання малолітньої дитини з нею, позбавити відповідача батьківських прав, стягнути з нього аліменти, в тому числі і за минулий час.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2010 року позов задоволено. 
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_2 . 
Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто зі ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 50 000 грн. щомісячно, до досягнення сином повноліття, починаючи стягнення з 20 серпня 2019 року.
Стягнуто зі ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 за минулий період, починаючи з 30 березня 2017 року до дня подання цієї заяви – 20 серпня 2019 року у розмірі по 10 000 грн. щомісячно.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач протягом тривалого часу, свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклувався про дитину, не брав участі в її вихованні та матеріальному забезпеченні, не цікався станом її здоров`я та розвитком, фактично усунувся від виконання батьківських обов`язків. Малолітня дитина позбавлена належного піклування та турботи з боку батька, який взагалі не спілкується з сином та не підтримує жодних стосунків, та не виявляє уваги до його внутрішнього світу. Суд погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини та стягнення аліментів на його утримання. Місце проживання дитини, яка в будь-якому випадку потребує щоденної материнської ласки і турботи, з урахуванням малолітнього віку дитини та прихильності до матері, на думку суду, має бути визначено з матір`ю. 
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в резолютивній частині рішення суду не вказана конкретна адреса матері, за якою визначено місце проживання дитини. Матеріали справи не містять акту обстеження житлово-побутових умов малолітньої дитини за місцем проживання та висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини. Суду не надано доказів ухилення від виконання ним батьківських обов`язків. Позивач перешкоджає у спілкуванні з сином, він неодноразово звертався до неї з пропозиціями встановити графік побачень з дитиною, на які остання не відповідала, у зв`язку з чим він звертався до Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. 
Зазначив, що спір в частині визначення місця проживання дитини, між ними відсутній. Висновок Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 101-637/03 від 22 січня 2019 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, складений зі слів матері. Крім того, висновок виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради № 216/05-38 від 27 листопада 2019 року, складений не за місцем проживання відповідача і дитини, без безпосереднього допитування матері, батька, близьких родичів та дитини. 
Вважає необґрунтованим стягнення аліментів у визначеному судом розмірі, оскільки доказів на підтвердження об`єктивної матеріальної можливості сплачувати таку суму, матеріали справи не містять. Крім того, вважає безпідставним стягнення аліментів за минулий період, оскільки кожного місяця він надсилав позивачу аліменти у розмірі 4 000 грн., однак позивач їх умисно не отримувала.
У серпні 2020 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на умисне ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та спілкування з дитиною, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судом встановлено, що з 16 липня 2011 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . 
Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі. 
30 березня 2017 року відповідач без жодних пояснень покинув місце спільного з позивачем і сином мешкання та більше не з`явився вдома. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року, шлюб між сторонами було розірвано. 
Позивач з дитиною мешкають окремо від відповідача, який самоусунувся від належного виховання та утримання дитини, та взагалі з сином не підтримує стосунків.    
Відповідно до висновку виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради № 216/05-38 від 27 листопада 2019 року, доцільно позбавити відповідача ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради № 262 від 23 серпня 2019 року визначено місце проживання ОСОБА_4 , з матір`ю ОСОБА_2 .
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі – Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
На момент звернення з даним позовом, у позивача наявні всі підстави стверджувати, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, зокрема: не цікавиться його життям, не забезпечує сина необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, відпочинком, що негативно впливає на фізичний розвиток сина, як складову виховання.
Враховуючи факт проживання сина разом з матір`ю, відповідач жодного разу після припинення шлюбних відносин не придбавав для сина продукти харчування та/або одяг. Всі необхідні продукти/одяг для сина купує позивачка самостійно, за власний рахунок. 
Відповідач не приймає участі в медичному догляді та лікуванні сина. Так, у період з 11 лютого 2014 року по 26 січня 2015 року вона щомісяця супроводжувала сина на плановий огляд та проведення профілактичних щеплень у «Дніпропетровській дитячій міській клінічній лікарні № 2» Дніпропетровської обласної ради». 
З 2014 року дитина спостерігається в медичному центрі «Євролаб», де проходить вакцинації, консультації лікарів та отримує лікування у разі виникнення необхідності. З моменту народження дитини відповідач жодного разу не поцікавився його здоров`ям, не проявив батьківського піклування та турботи до сина. Позивач завжди самостійно супроводжує сина під час візитів до вказаного медичного центру та самостійно здійснює оплату всіх необхідних медичних витрат. 
У 2015 році позивачем було проведено ряд планових вакцинацій для сина у центрі дитячого здоров`я «Райдуга». Окрім цього, позивач піклується про здоров`я ротової порожнини сина, стан та догляд його зубів. 
Позивач з сином регулярно відвідує соціально-культурні заходи та за власний кошт організувала відпочинок сина на березі моря два рази у 2019 році.
Починаючи з 30 березня 2017 року відповідач взагалі не підтримує жодних стосунків із сином, зокрема, не спілкується з ним (ні особисто, ні по телефону, ні через засоби інтернет-зв`язку). Відповідач не надає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей: так, починаючи з 30 березня 2017 року відповідач жодного разу не відвідував із сином розважальних або навчальних заходів. Крім того, він не заохочує сина до відвідування занять у різноманітних гуртках/секціях тощо. 
При цьому, починаючи з вересня 2014 року позивач разом із сином відвідувала Центр раннього розвитку дитини, а з вересня 2016 року син почав ходити до дитячого садка із поглибленим вивченням іноземної мови, куди і звідки кожного дня відводила та забирала його виключно позивач. Також син відвідує гуртки з карате, танців та робототехніки «LEGO». Супроводження сина до місця занять та їх оплату позивач здійснює самостійно, за власні кошти. Відповідач жодної участі в цих питаннях не приймає.
Відповідач також не створює умов для отримання сином освіти.
Так, за ініціативою позивача наприкінці 2016 року син почав відвідувати дошкільний заклад «Мандаринка», організований ФОП « ОСОБА_5 » та навчатись за двома програмами курсу: «Комплексна програма розвитку та навчання дітей від 2-х до 6-ти років»; «Комплексна програма з англійської мови для дітей від 2-х до 6-ти років». Щомісячна оплата навчання становить 7 950 грн. Разом із тим, починаючи з 30 березня 2017 року відповідач жодного разу не здійснював оплату навчання сина у вказаному дошкільному закладі, тобто повністю нехтує своїми обов`язками по створенню сину умов для отримання освіти. 
У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією.
Встановивши, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених законом і моральними засадами суспільства, і взагалі не цікавиться життям своєї малолітньої дитини, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав і визначення місця проживання дитини з матір`ю, відповідає інтересам дитини. 
Судом встановлено, що дитина в останнє бачила батька в трирічному віці в 2017 році. 
Посилання відповідача на його звернення до Служби у справах дітей із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини, підлягають відхиленню враховуючи, що питання участі батька у житті дитини вирішено не було. Його зацікавленість та присутність у житті дитини обмежується формальним поданням зазначеної заяви і не свідчать про батьківський інтерес до свого сина.
Відсутність відповіді матері з приводу встановлення графіку побачень із дитиною, не свідчить про те, що позивач якимось чином чинила перешкоди батьку у спілкуванні з дитиною. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає за кордоном. В судовому засіданні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача — адвокат Смірнов А.А. не зміг пояснити мету його перебування за кордоном, та яким чином, будучи за кордоном, відповідач бере участь у вихованні сина. 
Відповідач не продемонстрував свою готовність брати участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, не скористався правом участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду для дачі особистих пояснення. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що наявні у матеріалах справи висновки органу опіки та піклування про доцільність позбавлення його батьківських прав, не є належними доказами у справі, фактично зводяться до незгоди з порядком їх прийняття та не свідчать про незаконність рішення суду, оскільки такі висновки мають для суду рекомендаційний характер, та суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, та суперечить інтересам дитини. 
Аргументи апеляційної скарги не містять спростування висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, матеріали справи не містять належного обгрунтування ОСОБА_1 того, що інтереси дитини превалюють над його приватними інтересами.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд бере до уваги встановлені обставини справи, поведінку батька – відповідача до і після подання позову у справі, після подання ним апеляційної скарги на рішення суду про позбавлення його батьківських справ.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 жодного разу не з`явився ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції для дачі особистих пояснень з приводу доцільності позбавлення його батьківських прав, що свідчить про відсутність зацікавленості відповідача у вирішенні сімейного спору, та небажанні останнього займатися вихованням дитини та налагоджувати стосунки з дитиною, про що свідчить відсутність будь-яких дій, спрямованих на його виховання. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції не свідчить про його інтерес до дитини. 
ОСОБА_1 , заперечуючи проти позбавлення його батьківських прав, з моменту подання ним апеляційної скарги не надав доказів, що він вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, цікавиться її станом здоров`я, виявляє будь-яку турботу про дитину, бере участь у вихованні дитини. Відповідач не спростував висновків судів щодо позбавлення його батьківських прав стосовно сина. За таких обставин лише зазначення в апеляційній скарзі про бажання піклуватися про дитину, не спростовує його ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
ОСОБА_1 не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо сина.
Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку у кращий бік.
Позбавлення відповідача батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.
Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №398/4299/17.
З огляду на встановлені вище обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для застосування до ОСОБА_1 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав, оскільки маючи юридичну і фактичну можливість до вчинення дій, які становлять зміст батьківського обов`язку, тобто всі необхідні умови для реалізації свого права і виконання обов`язку щодо належного виховання дитини, свідомо ухиляється від їх виконання. У зв`язку з цим позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_3 позитивно вплине на долю дитини, забезпечить захист його прав та інтересів, має закону мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.
Згідно статті 161 СК України, якщо мати або батько, що проживають роздільно, не прийшли до згоди про те, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішити суд. При вирішенні спору суд бере до уваги відношення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають значення для справи. 
Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. 
Приймаючи до уваги, що починаючи з 2017 року малолітній ОСОБА_3 проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази та вищенаведені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю.
Що стосується не зазначення в рішенні суду адреси матері, за якою визначено місце проживання дитини, чинне законодавство не містить вимог щодо зазначення конкретної адреси при вирішенні спору щодо місця проживання дитини, а тому не може слугувати підставою для скасування рішення суду в зазначеній частині. 
Доводи апеляційної скарги про відсутність результатів обстеження житлових умов проживання ОСОБА_2 , спростовуються наявним в матеріалах справи актом обстеження умов проживання дитини, складеного 28 серпня 2020 року завідувачем сектору опіки Управління-Служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, за змістом якого обстежено умови проживання за адресою проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: АДРЕСА_1 .
Посилання в апеляційній скарзі на ненадання органами опіки та піклування висновку про можливість визначення місця проживання дитини з матір`ю, спростовуються наявним в матеріалах справи висновком виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради № 262 від 23 серпня 2019 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та дос атнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
При визначенні розміру аліментів на утримання малолітніх дітей, суд відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України враховує, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що відповідач є працездатним, інших дітей на цей час не має. Будучи зареєстрований як фізична особа-підприємець, є співучасником ТОВ «ІІІ ПЛЮС», має у власності дорого вартісну нерухомість, та значну суму грошових коштів в розпорядженні, яку він отримав внаслідок відчуження спільного з позивачем майна.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття.
При цьому, виходячи з вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне визначити розмір аліментів до щомісячного стягнення в сумі 10 000 грн., тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.
Крім того, ч. 2 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. 
Однак, матеріали справи не містять доказів того, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а останній ухилявся від їх сплати.
Натомість судом встановлено, що відповідачем добровільно сплачувались аліменти в сумі 4 000 грн. щомісяця, про що до матеріалів справи долучені відповідні квитанції.
З огляду на зазначене, підстави для застосування положень ч. 2 ст. 191 СК України відсутні, тому рішення в частині стягнення аліментів за минулий період підлягає скасуванню.
Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін в частині визначення місця проживання дитини з позивачем та позбавлення відповідача батьківських прав, зміні в частині визначення розміру аліментів, що підлягають до стягнення та скасування в частині стягнення аліментів за минулий період.
Згідно з ч. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції, зі ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 768,40 грн, та в дохід держави у розмірі 768,40 грн.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення  Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2020 року — в частині стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за минулий період, починаючи з 30 березня 2017 року до дня подання цієї заяви – 20 серпня 2019 року у розмірі по 10 000 грн. щомісячно — скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Рішення  Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2020 року — в частині стягнення аліментів на утримання дитини — змінити.
Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. щомісячно, до досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, починаючи стягнення з 20 серпня 2019 року.
Рішення суду змінити в частині розподілу судових витрат.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 768,40 грн.
Стягнути зі ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати в розмірі 768,40 грн.
В решті рішення суду — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова