Дата документу 12.05.2021 Справа № 334/1192/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/1478/21                                Головуючий у 1-й інстанції: Добрєв М.В.
Є.У.№ 334/1192/20                                        Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                Кримської О.М.,
Дашковської А.В., 
секретар:         Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та збитків, 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2020 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, збитків. Зазначала, що з 27.06.2019 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, обіймала посаду головного бухгалтера. Наказом від 03.02.2020 її звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Посилаючись на те, що на порушення вимог ст.116 КЗпП України в день звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку, просила суд стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 3 308,67 грн. , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 206 424,14 грн., а також 170 460 грн. збитків, завданих у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань по сплаті єдиного внеску.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 3 308,67 грн. заборгованості по заробітній платі, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів та 206 424,14 грн. за вирахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за період з 04.02.2020 року по 02.02.2021 року).
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (код ЄДРПОУ 00194122) в дохід держави судовий збір в сумі 2102,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 1704,00 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що на порушення вимог трудового законодавства роботодавець не провів остаточного розрахунку з працівником, має заборгованість із заробітної плати, а тому на підставі ст.ст.1116,117 КЗпП на користь працівника підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Вимоги про відшкодування збитків не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і ухвалення нового про відмову у позові АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки у позовній заяві ОСОБА_1 просила про стягнення середнього заробітку у сумі 25 597, 59 грн. Затримка розрахунку при звільнені відбулася не з вини відповідача, який перебуває в процесі приватизації, а з підстав накладення арешту на всі його рахунки, що унеможливлює здійснення своєчасного розрахунку. Заборгованість із заробітної плати перед позивачкою виникла за період з січня по лютий 2020 року, коли остання обіймала посаду головного бухгалтера і її посадовими обов`язками було, у тому числі, забезпечення правильного нарахування, своєчасного розрахунку і дотримання строків виплати заробітної плати працівникам. Вважає, щ9о судом не дотримано принципу розумності, справедливості та пропорційності.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка зазначала, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідапча, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» з 010.07.2019 по 03.02.2020 на посаді головного бухгалтера (а.с.19-20).
Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, який відповідачем в процесі розгляду справи не спростований, заборгованість із заробітної плати за січень 2020 складає 2 298,57 грн., за лютий 2020 – 1010, 10 грн. 
На день ухвалення оскаржуваного рішення заборгованість із заробітної плати працівникові не виплачена.
Статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Аналогічні положення передбачені в ст. 21 Закону України «Про оплату праці».
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
За змістом частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Враховуючи викладене та встановлені під час судового розгляду обставини з приводу несплати позивачеві всіх сум, що належать йому при звільненні, суд першої інстанції з урахуванням витребуваних у відповідача доказів, щодо нарахування та сплати заробітної плати та її складових, дійшов вірного висновку про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 3 308, 67 грн. 
При цьому доводи апеляційної скарги, щодо відсутності вини відповідача у наявності вказаної заборгованості є неспроможними та недоведеними, оскільки відсутність у роботодавця коштів, у зв`язку накладанням арешту на рахунки, не може виключати його відповідальність на несвоєчасний розрахунок при звільненні робітника.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Так, згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Вищенаведене зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18), в якій також йдеться про відсутність чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця у механізмі компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, звернула увагу, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
За обставинами справи ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року (справа № 280/5096/18) зупинено видаткові операції на рахунках та заборонено відчуження майна ПАТ «Запорізькій Виробничий Алюмінієвий Комбінат» до дня складання акта опису майна платника податків у податкову заставу податковим керуючим або акта опису майна, що може бути описано у податкову заставу, або погашення податкового боргу в повному обсязі (а.с.96-99).
Постановою від 09 серпня 2017 року за ВП № 54474830 в рамках заведеного ВП № 54389933 головним державним виконавцем Вознесенівського ВДВС ГТУЮ Харченко О.Г. було накладено арешт на кошти, що містяться на всіх банківських рахунках ПАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат».
При цьому, доводи апеляційної скарги, що арешт коштів на рахунку є підставою для відмови у застосуванні норми ст. 117 КЗпП України не приймаються колегією суддів, оскільки в розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Так, справа «Stretch v. the United Kingdom», заява № 44277/98, рішення від 24.06.2003, пункт 32 Суд нагадує, що згідно з усталеною практикою органів Конвенції, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31). 
Отже, звільнення АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» від обов`язку компенсувати працівнику майнові втрати, які він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, в цьому випадку не буде відповідати принципу пропорційності та призведе до порушення необхідного балансу. 
Разом з тим, зазначена обставина колегією суддів враховується як підстава для зменшення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат. 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Справедливість та добросовісність – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Частиною 3 статті 13 ЦК України також встановлено недопустимість дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що період затримки розрахунку становить 250 робочих днів, а отже на підставі ст.117 КЗпП України роботодавець зобов`язаний сплатити працівникові 206 424, 14 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Проте суд першої інстанції не врахував, що заборгованість по заробітній платі на суму 3 308 грн. майже в шістдесят разів менша, ніж сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд не дав належної оцінки фактичним обставинам справи і не врахував причин, за яких сталася затримка розрахунку.
За таких обставин апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000 грн.
На підставі зазначеного, рішення суду першої інстанції згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та прийняттям в цій частині нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст.374, 376 ЦПК України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» задовольнити частково.
Рішення  Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02  лютого 2021 рокупо цій справі в частині стягнення з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки при звільненні у розмірі 206 424, 14 грн. скасувати , прийняти в цій частині нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 30 000 грн. (тридцять тисяч  грн.).
Сума визначена без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів) 
В іншій частині позов залишити без задоволення.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не олскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 13 травня 2021 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська