ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/1885/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів:  
                                         судді - доповідача Чумака С.Ю.,
                                                    суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 травня  2020 року в справі № 280/1885/20 (суддя І інстанції – Артоуз О.О.)

за позовом  ОСОБА_1 

до Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та не видачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;
зобов`язати відповідача надати позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. 

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він є особою, якій встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0280691 від 22.09.2014, та відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має прав на отримання статусу інвалід війни. На думку позивача, висновки суду першої інстанції суперечать фактичним обставинам справи, оскільки законодавець не пов`язує обов`язкового виконання обов`язків військової служби саме з перебування військовослужбовця, зокрема, на фронті, в районі воєнних дій або інших активних дій щодо захисту Батьківщини. Вказує, що  використання сполучника «чи» у реченні ч. 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачає два варіанти для отримання статусу інваліда війни. Відтак, до інвалідів війни прирівнюються й особи, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час виконання обов`язків військової служби. Також позивач наголошує, що для отримання статусу інвалід війни у разі отримання травми при виконання обов`язків військової служби достатньо лише документів на підтвердження того, що особа є інвалідом внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків (виконання обов`язків військової служби). 

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ
Позивач у період з 01.08.1983 по 20.06.2009 проходив службу в Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений в званні підполковника з посади начальника групи польотами в запас за п. «б» частини статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за станом здоров`я згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 м. Мелітополь від 19.06.2009 № 113.
Відповідно до Довідки серії АВ № 0280691 до акту огляду МСЕК ОСОБА_1 22.09.2014 при повторному огляді встановлено третю групу інвалідності з причин «травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 7).
17.01.2020 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області із заявою щодо видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Листом від 30.01.2020 № С-7/з відповідач відмовив у видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни (а.с.10). Зі змісту листа від 30.01.2020 слідує, що видача посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни управлінням унеможливлена постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.122010 у справі № 2а-1824/10 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.09.2013 у справі № К/9991/1599/11 
Відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2010 у справі № 2а-1824/10, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України 04.09.2013 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання протиправними дії суб`єкта владних повноважень та про встановлення статусу інваліда війни відмовлено у повному обсязі.
За змістом зазначеної постанови суду під час розгляду справи встановлено, що 10.02.2000 позивач отримав травму, повертаючись зі служби. Згідно зі свідоцтвом про хворобу від 03.04.2009 № 256/16, виданим ГЛЛК Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону встановлено, що «травма, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби». Оглядом МСЕК від 12.08.2009 позивачу призначено третю групу інвалідності у зв`язку з отриманням травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.
Не погодившись з ненаданням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та невидачею посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, позивач звернувся до суду з позовом.
Вирішуючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом ст.7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать виключно особи з числа військовослужбовців діючої армії та інші, які одержали інвалідність під час захисту Батьківщини, або ж виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, в районі воєнних дій. 
Тому надання статусу інвалід війни безпосередньо пов`язано з причиною інвалідності, а саме чи дійсно пов`язана вона з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону № 3551-XII   (під час воєнних дій). 
При цьому, обов`язковою умовою для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є наявність відповідної постанови ВЛК із висновком про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) пов`язане із захистом Батьківщини. Виявлена у позивача травма пов`язана тільки з виконанням обов`язків військової служби, а тому суд дійшов висновку, що позивач не має права на встановлення йому статусу інваліда війни. 
На думку суду, відповідач із врахуванням вимог п. п. 10, 13-1 "Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302, правомірно прийняв рішення про відмову у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
Правовий статус ветеранів війни визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.93 № 3551-XII   (далі – Закон № 3551-XII).
За приписами ст. 4 Закону№ 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Отже, статус особи з інвалідністю внаслідок війни безпосередньо пов`язаний з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, і полягає в тому, що особа повинна брати участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Ця ознака повинна бути притаманна всім особам, що відносяться до ветеранів війни у розумінні Закону № 3551-XII. 
Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Позиція позивача полягає в тому, що законодавець не пов`язує виконання обов`язків військової служби з обов`язковим перебуванням військовослужбовця, зокрема, на фронті, в районі воєнних дій або з участю в бойових діях у мирний час. Тобто отримання травми, наслідком якої стала інвалідність, під час виконання обов`язків військової служби є самостійною і безумовною підставою для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Колегія суддів таке тлумачення законодавства позивачем вважає помилковим, оскільки за правовою конструкцією та логічним змістом ч. 1 ст. 7 Закону № 3551 для віднесення особи до осіб з інвалідністю внаслідок війни поранення, контузія, каліцтво чи захворювання під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) повинні бути одержані, зокрема в районі воєнних дій або під час участі в бойових діях у мирний час.
Таке тлумачення зазначеної правової норми підтверджується змістом частини другої статті 7 Закону № 3551-XII, яка доповнює перелік осіб з інвалідністю внаслідок війни, передбачений частиною 1 даної статті, зокрема і стосовно військовослужбовців.
Так, згідно з пунктом 1 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII   до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Отже, якщо б для віднесення до осіб з інвалідністю внаслідок війни достатньо було отримати поранення, контузію, каліцтво або захворювання під час виконання інших обов`язків військової служби без будь-яких додаткових умов, то положення пункту 1 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII   взагалі були б зайвими, оскільки не потребували б додаткових умов, а саме, що ці обставини повинні бути пов`язані з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Тобто, умови в п. 1 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII   є аналогічними за правовим навантаженням умовам, які визначені у частині другій статті 7 Закону № 3551-XII, і без встановлення яких надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є неможливим.
Отже, для надання особі статусу інваліда війни відповідно до вимог наведених норм необхідним є існування декількох обов`язкових умов – отримання військовослужбовцем інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання під час захисту Батьківщини та/або виконання обов`язків військової служби в районі воєнних дій або під час участі в бойових діях у мирний час, або пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Як встановлено під час розгляду справи, закриту черепно-мозкову травму позивач отримав 10.02.2000, повертаючись зі служби, (довідка про обставини травми від 06.03.2000 № 74, видана командиром в/ч НОМЕР_3 ), госпіталізований в ЦРЛ (м. Мелітополь). Обставини отримання травми не заперечуються сторонами.
Відповідно до п. 12 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).
Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженого   наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, зареєстрованого Міністерством юстиції України 17.11.2008  № 1109/15800 ( далі- Положення № 402), військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі – ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі – ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.
Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
За приписами підпункту «а» пункту 21.5 Положення № 402 постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане військовослужбовцем під час захисту Батьківщини або виконання обов`язків військової служби під час служби у складі діючої армії і флоту у роки Громадянської війни, Великої Вітчизняної війни та війни з Японією (Другої світової війни), участі у бойових діях з розмінування боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни (Другої світової війни)», а також при безпосередній охороні державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні у складі прикордонного наряду, екіпажу корабля (катера), екіпажу літака (вертольота) або під час проведення оперативно-розшукових заходів, або здійснення самостійно чи в складі підрозділу відбиття збройного нападу чи вторгнення на територію України військових груп і злочинних угрупувань, ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини».
Якщо поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння) у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії, то відповідно до підпункту «б» пункту 21.5 Положення ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби».
За змістом пунктів 21.12, 21.13 Положення № 402 причинний зв`язок захворювань (поранень) у колишніх військовослужбовців, які пройшли медичний огляд раніше, та/або у разі відсутності у свідоцтві про хворобу або інших військово-медичних документах постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань (поранень), причинний зв`язок визначається (переглядається) штатними ВЛК за територіальним принципом.
Як встановлено під час розгляду справи, медико-соціальною експертною комісією позивача повторно визнано інвалідом ІII групи, видано довідку від 22.09.2014 серії АВ № 0280691, в якій зазначено причину інвалідності «Травма, отримана при виконанні обов`язків військової служби».
Колегія суддів звертає увагу, що медико-соціальною експертною комісією  у довідці не вказаний причинний зв`язок поранення позивача із захистом Батьківщини, або перебування позивача на фронті чи в районі воєнних дій у складі діючої армії.
Водночас, обов`язковою умовою для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є пов`язаність поранення (контузія, травма, каліцтво) саме із захистом Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Оцінивши обставини отримання травми, висновки медико-соціальної експертної комісії, колегія суддів констатує, що встановлення групи інвалідності з формулюванням "травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби» не є безумовною та самостійною підставою для надання позивачу статусу інваліда війни відповідно до вимог Закону №3551-XII.   
Поширення на особу статусу інваліда війни у розумінні   статті 7 Закону № 3551-XII   нерозривно пов`язане із наявністю у такої особи статусу ветерана війни, гарантії соціального захисту яких безпосередньо регулюються цим Законом.
З огляду на зазначене, колегія суддів робить висновок, що позивач не підпадає в категорію осіб з інвалідністю внаслідок війни, оскільки в цю категорію відносяться виключно особи  з числа військовослужбовців діючої армії та інші, які одержали інвалідність під час захисту Батьківщини, або ж виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті або в районі воєнних дій.
Оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, то позивач не має права на встановлення йому статусу інваліда війни, а позов не підлягає задоволенню.
За таких обставин, відповідач правомірно відмовив у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та об`єктивно досліджено обставини справи і надано оцінку всім доводам сторін, рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим  апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.

Оскільки справа відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

На підставі викладеного, керуючись статтями  242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 травня  2020 року в справі № 280/1885/20 залишити  без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
   
Суддя- доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                           суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                           суддя                                                            І.В. Юрко